Michael Ende

MOMO,

avagy különös történet
az időtolvajokról és a gyermekről,
aki visszaadta az embereknek
az ellopott időt

MESEREGÉNY

Móra Könyvkiadó

A mű eredeti címe:

Michael Ende: Momo

© 1973, 2005 by Thienemann Verlag

(Thienemann Verlag Gmbh), Stuttgart/Wien

Cover design: Formlabor/Kerstin Schürmann

A szerző rajzaival

Fordította

GYŐRI LÁSZLÓ

A fordító munkáját a Kunststiftung NRW
és az Europäisches Übersetzer-Kollegium Straelen támogatta.

A versbetéteket fordította

TATÁR SÁNDOR

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Győri László, 2024

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-658-4 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Pacskovszky Zsolt

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2024

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

A fényed hozzánk van uton.

Hogy honnan jön, én nem tudom.

Mintha közel, s mégis de messze!

Nem hallottam neved se még,

De azt mondom csak, bárki légy:

Gyúlj, kis csillag, gyúlj fényesebbre!

(RÉGI ÍR GYEREKDAL NYOMÁN)

ELSŐ RÉSZ
Momo és barátai

ELSŐ FEJEZET
A nagyváros és a kislány

Valamikor réges-régen, amikor az emberek még egész más nyelveken beszéltek, a melegebb országokban már nagy és pompás városok épültek. Ezekben királyi és császári paloták emelkedtek, széles utak, keskeny utcák és girbegurba sikátorok hálózták be őket, arany és márvány istenszobrokkal díszített, pompás templomok álltak bennük, a tarka piacokon a világ legkülönbözőbb tájairól érkezett portékáikat kínálták az árusok, és voltak szép, tágas terek is, ahol az emberek összegyűltek, hogy megbeszéljék a legfrissebb híreket, és szónokoljanak, vagy meghallgassák mások szónoklatait. Mindenekelőtt pedig voltak ott nagy színházak is.

Ezek úgy festettek, mint a mai cirkuszok, csak éppen kőtömbökből épültek. A nézőtér széksorai hatalmas tölcsért képezve, lépcsőzetesen, egymás fölött helyezkedtek el. Felülnézetből az építmények némelyike kör alakú volt, de voltak köztük oválisak és olyanok is, amelyek széles félkört formáztak. Amfiteátrumoknak hívták őket.

Akadtak köztük akkorák, mint egy futballstadion, és kisebbek, amelyekbe csak néhány százan fértek be. Voltak pompás szobrokkal és oszlopokkal díszítettek, és egyszerűek, dísztelenek. Tetejük nem volt, az amfiteátrumokban minden a szabad ég alatt zajlott. Az előkelő színházakban ezért arannyal átszőtt szőnyegeket feszítettek az üléssorok fölé, hogy megvédjék a nézőket a perzselő napsütéstől vagy a futó záporoktól. Az egyszerűbb színházakban ugyanerre a célra gyékények és szalmaszőnyegek szolgáltak. Egy szó mint száz: az emberek olyan színházba jártak, amilyet megengedhettek maguknak. De színházba járni mindenki akart, mert szenvedélyesen szerették hallgatni és nézni az előadásokat.

És ahogy a színpadon megjelenített megható vagy akár komikus történésekre figyeltek, úgy érezték, mintha az eljátszott élet rejtélyes módon valóságosabb volna saját hétköznapi életüknél. És imádtak belefülelni és belekukkantani ebbe a másik valóságba.

Évezredek teltek el azóta. Az egykori nagyvárosok elpusztultak, a templomok és paloták romba dőltek. A köveket szél és eső, fagy és hőség koptatta le és vájta üregessé, és mára már a nagy színházaknak is csak a romjai állnak. Omladozó falaik között csak a kabócák éneklik egyhangú dalukat, amely úgy hangzik, mintha a föld szuszogna álmában.

De a régi nagyvárosok némelyike mindmáig megmaradt nagyvárosnak. Az élet persze megváltozott bennük. Az emberek ma már autóval és villamossal közlekednek, van telefonjuk, és villannyal világítanak. De az új házak között itt-ott még áll néhány oszlop, egy kapu, egy darab fal vagy akár egy amfiteátrum is azokból a régi időkből.

Nos, egy ilyen városban esett meg Momo története.

Kívül, a nagyváros déli peremén, ahol már az első szántóföldek kezdődnek, és ahol a házak és a kunyhók egyre szegényesebbek, egy pínealigetben kis amfiteátrum romjai bújnak meg. Azokban a régi időkben sem tartozott az elegáns színházak közé, már akkoriban is javarészt szegényebb emberek látogatták. Napjainkban, vagyis amikor Momo története elkezdődött, a romok szinte teljesen feledésbe merültek.

A színházról csupán néhány ókortudós professzor tudott, de ők sem foglalkoztak vele, mert nem volt már mit kutatni rajta. Olyan látványosságnak sem számított, ami a nagyváros többi látnivalójával vetekedhetett volna. Turisták is csak nagy ritkán vetődtek arra, a fűvel benőtt sorokon mászkáltak, zajongtak, emlékül fényképet készítettek, majd távoztak. Ilyenkor visszatért a csönd a kőből épített körbe, a kabócák pedig rázendítettek végtelen daluk következő strófájára, amely egyébiránt semmiben sem különbözött az előzőtől.

A különös, kerek építményt igazából csak a közvetlen közelében lakók ismerték. Ott legeltették kecskéiket, gyerekeik a közepén lévő, kör alakú térre jártak labdázni, esténként pedig néha ott találkoztak a szerelmespárok.

Egy napon azonban híre ment, hogy újabban lakik valaki a romok között. Azt mondták, hogy egy gyerek, valószínűleg egy kislány. Egészen pontosan nem lehet tudni, mert elég furcsa göncökben jár. Momo a neve, vagy valami hasonló.

Momo külsőre valóban furcsa volt egy kicsit, az sem kizárt, hogy a tisztaság és a rend megszállottjaira némileg riasztóan hatott.

Kicsi volt, meglehetősen sovány, úgyhogy a legjobb szándékkal sem lehetett megmondani, vajon hány éves lehet, még csak nyolc, vagy már tizenkettő. Vad, koromfekete fürtjei mintha soha nem kerültek volna közelebbi ismeretségbe fésűvel vagy ollóval.

Hatalmas, gyönyörű, koromfekete szeme volt, és ugyanilyen színű lába, mivel szinte mindig mezítláb járt. Csak télen viselt nagy néha cipőt, de akkor sem két összeillőt, és ráadásul nagy is volt a lábára mindkettő. Ennek az volt az oka, hogy Momónak semmije sem volt, csak amit talált, vagy ajándékba kapott valakitől. A szoknyája különféle tarka rongyokból lett összevarrva, és a bokáját verdeste. Felette régi, túlságosan bő férfikabátot viselt, amelynek ujját csuklóban feltűrte. Levágni nem akarta, mert előrelátóan arra gondolt, hogy még nőni fog. Márpedig ki tudja, mikor talál még egy ilyen szép és praktikus kabátot, amelynek ilyen sok zsebe van.

A színházrom fűvel benőtt színpada alatt volt egypár félig beomlott kamra, amelyekbe a külső falon lévő lyukon át lehetett bejutni. Momo itt rendezte be otthonát.

Egy napon, déltájban néhány környékbeli férfi és nő kereste fel, hogy megpróbálja szóra bírni. Momo ott állt velük szemben, rémült tekintettel nézte őket, mert attól félt, hogy elkergetik. De hamar rájött, hogy ezek kedves emberek. Ők maguk is szegények voltak, és ismerték az életet.

– Szóval – mondta az egyik férfi –, jól érzed itt magad?

– Igen – válaszolta Momo.

– És itt akarsz maradni?

– Igen, szeretnék.

– És nem várnak sehol?

– Nem.

– Tehát nem kell hazamenned?

– Nekem ez az otthonom – vágta rá gyorsan Momo.

– Honnan jössz, gyermekem?

Momo kezével bizonytalan mozdulatot tett, mintha valahová a távolba mutatna.

– Kik a szüleid? – faggatta tovább a férfi.

A gyermek tanácstalanul nézett rá és a többi felnőttre, aztán egy kicsit megvonta a vállát. Az emberek nagyokat sóhajtva pillantottak egymásra.

– Ne félj – folytatta a férfi –, nem akarunk elkergetni. Segíteni akarunk neked.

Momo némán bólintott, de még mindig nem győzték meg.

– Azt mondod, Momónak hívnak, ugye?

– Igen.

– Szép név, bár még soha nem hallottam. Ki adta neked ezt a nevet?

– Én – felelte Momo.

– Te magad nevezted el így magad?

– Igen.

– És mondd csak, mikor születtél?

Momo eltöprengett, végül így válaszolt:

– Amennyire vissza tudok emlékezni, én mindig is voltam.

– Nincs egy nénikéd, egy bácsikád vagy egy nagymamád, egyáltalán, nincs családod, akikhez vissza tudnál menni?

Momo csak nézte a férfit, és egy darabig hallgatott. Aztán az orra alatt dünnyögve így felelt:

– Nekem ez az otthonom.

– Hát persze – mondta a férfi –, de azért mégiscsak gyerek vagy még. Tulajdonképpen hány éves vagy?

– Száz – mondta Momo némi habozás után.

Az emberek nevettek, azt hitték, Momo tréfál.

– De most komolyan, hány éves vagy?

– Százkettő – felelte Momo, egy kicsit még bizonytalanabbul.

Eltartott egy darabig, amíg az emberek rájöttek, hogy a gyermek csak pár számot ismer, amit felszedett valahol, de semmilyen határozott elképzelése nincs a jelentésükről, mert senki sem tanította meg számolni.

– Figyelj – mondta a férfi, miután a többiekkel megtanácskozta a helyzetet –, mit szólnál, ha megmondanánk a rendőrségnek, hogy itt vagy? Akkor egy otthonba kerülhetnél, ahol enni kapnál, lenne saját ágyad, és megtanítanának számolni, írni, olvasni, meg még sok minden másra is. Mit szólsz hozzá?

Momo rémülten nézett rá.

– Nem – dünnyögte –, oda nem megyek. Ott már voltam. Más gyerekekkel együtt. Az ablakokon rács volt. Mindennap verést kaptunk, és mindig igazságtalanul. Úgyhogy egy éjszaka átmásztam a falon, és megszöktem. Oda nem akarok visszamenni.

– Megértelek – mondta egy öregember, és bólogatott. És a többi ember is megértette, és bólogatott.

– Jó – mondta egy asszony –, de hát még olyan kicsi vagy. Valakinek gondoskodnia kell rólad.

– Gondoskodom én magamról – felelte Momo megkönnyeb bülten.

– Tudsz magadról gondoskodni? – kérdezte az asszony.

Momo hallgatott egy sort, aztán halkan így szólt:

– Kevéssel is beérem.

Az emberek megint összenéztek, felsóhajtottak, és bólogattak.

– Tudod mit, Momo? – ragadta ismét magához a szót az a férfi, aki elsőként szólította meg a kislányt. – Szerintünk valamelyikünknél ellakhatnál. Bár mi is mind elég szűkösen vagyunk, és legtöbbünknek még egy szekérderék gyereke is van, sok az éhes száj, de úgy véljük, egy gyerekkel több már nem oszt, nem szoroz. Mit szólnál hozzá, hm?

– Köszönöm – mondta Momo, és most először elmosolyodott –, köszönöm szépen! De nem lehetne, hogy egyszerűen csak hagyjátok, hogy itt maradjak?

Az emberek sokáig tanakodtak, végül belementek. Végtére is, gondolták, a gyermek itt éppúgy ellakhat, mint valamelyikük otthonában, gondoskodni pedig együtt is gondoskodhatnak róla, hiszen amúgy is egyszerűbb, ha közösen gyámolítják, mintha csak egyvalaki tenné.

Mindjárt munkához is láttak, kitakarították, és amennyire lehetett, rendbe tették a félig beomlott kőkamrát, amelyben Momo tanyázott. Egyikük, aki mesterségére nézve kőműves volt, kőből még egy kis kemencét is rakott. Egy rozsdás kályhacsövet is kerítettek valahonnan. Egy idős asztalos néhány ládadeszkából még egy kis asztalt és két széket is összekalapált neki. Végül pedig az asszonyok egy kiszolgált, cikornyás vaságyat hoztak egy alig rongyos matraccal és két takaróval. A színpad alatti kőüregből takaros szobácska lett. A kőműves, aki a művészi tehetségnek sem volt híján, a végén még egy csinos, virágot ábrázoló képet is festett a falra. Még keretet is pingált hozzá, sőt szöget is, amelyen a kép lógott. Aztán a környékbeliek gyerekei is eljöttek, és hoztak ennivalót, amit nélkülözni tudtak, az egyik egy darab sajtot, a másik egy kis vekni kenyeret, a harmadik némi gyümölcsöt és így tovább. És mivel a gyerekek nagyon sokan voltak, azon az estén olyan sok étel gyűlt össze, hogy az amfiteátrumban valóságos lakomával ünnepelhették Momo beköltözését. Olyan vidáman mulattak, ahogy csak szegény emberek tudnak.

Így kezdődött a kis Momo és a környékbeliek barátsága.

MÁSODIK FEJEZET
Egy különleges tulajdonság és
egy egészen hétköznapi veszekedés

Akkortól fogva Momónak jól ment a sora, legalábbis ő így gondolta. Most már mindig volt mit ennie, hol több, hol kevesebb, aszerint, hogy az emberek éppen mit tudtak nélkülözni. Tető volt a feje felett, volt ágya, ahol álomra hajthatta a kobakját, és kemencéje, amibe be tudott fűteni, ha hideg volt. De ami a legfontosabb: sok jó barátja lett.

Azt gondolhatnánk, Momónak egész egyszerűen nagy szerencséje volt, hogy ilyen kedves emberek közé csöppent, és erről maga Momo is meg volt győződve. De az emberek is hamar rájöttek, hogy nekik is legalább akkora szerencséjük van. Szükségük volt Momóra, és nem is értették, hogyan lehettek meg addig Momo nélkül. És minél régebb óta élt körükben a kislány, annál nélkülözhetetlenebbnek érezték őt, olyannyira nélkülözhetetlennek, hogy tartottak tőle, mi lesz, ha egy napon történetesen elhagyja őket.

Momót ezért rengetegen látogatták. Szinte állandóan ott ült nála valaki, akivel beszélgetett. Akinek meg szüksége volt a társaságára, de nem tudott elmenni hozzá, az érte küldött. Aki pedig még nem jött rá, hogy Momóra van szüksége, annak mások javasolták: „Menj, keresd fel Momót!”

A környékbeliek között ez a mondat lassanként állandó szófordulattá vált. Ahogy az emberek „Minden jót!” vagy „Jó étvágyat!” kívánnak egymásnak, vagy azt mondják, hogy „A jó ég tudja”, a „Menj el Momóhoz!” felszólítás is minden lehetséges alkalommal elhangzott.

De vajon miért? Netán mert olyan hihetetlenül bölcs volt, és mindenkit el tudott látni jó tanácsokkal? Vagy mert mindig megtalálta a megfelelő szavakat, ha valakinek vigasztalásra volt szüksége? Vagy mert olyan okosan és igazságosan ítélte meg a világot?

Nem, minderre Momo éppúgy nem volt képes, mint ahogy a többi gyerek sem.

Netán olyasvalamit tudott, ami felvidította az embereket? Szépen énekelt? Játszott valami hangszeren? Netán – végeredményben mégiscsak valami cirkuszfélében lakott – jól táncolt, esetleg tudott néhány akrobataszámot?

Nem, semmi ilyet nem tudott.

Netán tudott varázsolni? Tudott valami titokzatos varázsigét, amivel el tudta űzni az élet minden gondját és baját? Tenyérből jósolt, vagy más módon jövendölt?

Nem, semmi ilyesmit sem tudott.

Egy dologhoz viszont mindenki másnál jobban értett: úgy tudott meghallgatni másokat, ahogy senki más a világon. Némely olvasó most biztosan azt mondja: ugyan már, nincs ebben semmi különös, hallgatni mindenki tud.

Csakhogy ez tévedés. Arra, hogy igazán meghallgassanak másokat, nagyon kevesen képesek. Az pedig, ahogy Momo értett mások meghallgatásához, egészen egyedülálló volt.

Momo úgy tudott hallgatni, hogy attól a legbutább embereknek is okos gondolataik támadtak. Nem mintha olyasvalamit mondott vagy kérdezett volna, amitől a másik ilyen gondolatokra jutott, nem: csak ült, és egyszerűen hallgatta a másikat, figyelmesen és együttérzőn.

Nagy, sötét szemével úgy nézett a beszélőre, hogy az egyszer csak úgy érezte, olyan gondolatok ötlenek az eszébe, amelyekről soha nem is sejtette, hogy ott szunnyadnak benne.

Úgy tudott hallgatni, hogy egyszerre a legtanácstalanabb és legbizonytalanabb ember is pontosan tudta, mit akar. Hirtelen a legfélénkebb is szabadnak és bátornak érezte magát. A boldog talanok és szomorúak bizakodóvá és derűssé váltak. Aki pedig egész életét elhibázottnak és értelmetlennek érezte, saját magáról meg azt gondolta, ő csupán egy a sok millióból, személye egyáltalán nem számít, és ugyanúgy pótolható, mint valami törött edény – nos, annak elég volt elmennie a kis Momóhoz, és még mielőtt mondandójának a végére ért volna, rejtélyes módon rájött, mekkorát tévedett, és hogy úgy, ahogy van, belőle is csak egy létezik, éppen ezért a maga különleges módján fontos a világnak.

Így tudott Momo másokra figyelni!

Egy nap két férfi jött hozzá az amfiteátrumba, akik úgy összevesztek, hogy szóba sem álltak egymással, pedig szomszédok voltak. Mások tanácsára keresték fel Momót, mivel mégsem járja, hogy szomszédok ellenségeskedjenek. A két férfi kezdetben ellenállt, ám végül kelletlenül bár, de engedett a rábeszélésnek.

Ott ültek tehát az amfiteátrumban, némán és ellenségesen, a kő üléssorok két végén, és komoran meredtek maguk elé.

Egyikük az a kőműves volt, aki a kemencét és a „nappali” falát díszítő virágos képet készítette Momónak. Nicolának hívták, jó erős fickó volt, fekete, hegyesre pödört bajusszal. A másiknak Nino volt a neve. Ösztövér volt, és valahogy mindig fáradtnak tűnt egy kicsit. Nino egy városszéli vendéglőt bérelt, ahol többnyire csak néhány öregember ücsörgött, akik egész este egyetlen pohár bor mellett beszélgettek emlékeikről. Nino és kövér felesége barátságban állt Momóval, ők ketten gyakran hoztak neki finom ételeket.

Ahogy Momo észrevette, hogy a két férfi haragszik egymásra, hamarjában nem is tudta, melyikükhöz menjen oda. Végül, hogy meg ne bántsa őket, egyenlő távolságra tőlük leült a kőszínpad szélére, és felváltva hol egyikükre, hol másikukra nézett. Várt, hogy mi fog történni. Vannak dolgok, amikhez idő kell – márpe dig az idő volt az egyetlen, amiből Momónak annyi volt, mint a pelyva.

Miután a férfiak egy darabig elüldögéltek így, Nicola hirtelen felállt, és azt mondta:

– Hát akkor én most megyek. Azzal, hogy egyáltalán eljöttem, kimutattam a jó szándékomat. De ugye te is látod, Momo, hogy csökönyös, mint egy öszvér. Mire várjak még?

Sarkon fordult, és tényleg útnak indult.

– Persze, menj csak! – kiabált utána Nino. – Jobban tetted volna, ha el se jössz. Gonosztevőkkel nem békülök!

Nicola visszafordult. Arca pulykavörösben játszott.

– Mit mondtál, ki a gonosztevő? – kérdezte fenyegetőn, és tett néhány lépést Nino felé. – Na, mondd még egyszer!

– Ahányszor csak akarod! – ordította Nino. – Azt hiszed, hogy csak azért, mert ilyen drabális, brutális alak vagy, senki sem meri a szemedbe mondani az igazságot? Hát én megmondom neked, és mindenkinek, aki kíváncsi rá! Csak rajta, gyere, ölj meg, ahogy korábban akartál!

– Bárcsak megtettem volna! – üvöltötte Nicola ökölbe szorított kézzel. – Ugye látod, Momo, hogy hazudik és rágalmaz! Csak megragadtam a gallérjánál, és a lebuj mögött belevágtam a kiöntött mosogatóvízbe. Abba egy patkány sem tudna belefulladni. – Aztán megint Nino felé fordult, és ezt ordította: – És mint azt a mellékelt ábra mutatja, sajnos még élsz!

Egy ideig a legvadabb szitkokat szórták egymásra, és ezekből Momo képtelen volt rájönni, hogy egyáltalán miről is van szó, ez a két ember miért haragszik ilyen engesztelhetetlenül egymásra. Ám aztán lassacskán kiderült, hogy Nicola ezt a gyalázatot csak azért követte el, mert Nino előzőleg néhány vendég jelenlétében lekevert neki egy pofont. De persze a pofonnak is megvolt a maga előzménye, Nicola ugyanis megpróbálta széttörni Nino összes edényét.

– Egy szó sem igaz az egészből! – tiltakozott Nicola elkesere detten. – Mindössze egy korsót vágtam a falhoz, az meg már úgyis ki volt csorbulva!

– Igen, de nem érted, hogy az a korsó az enyém volt? – riposztozott Nino. – És különben sincs jogod hozzá, hogy edényeket hajigálj.

Nicola viszont teljes meggyőződéssel vallotta, hogy jogosan cselekedett, mert Nino a szakmai, a kőművesi becsületébe gázolt.

– Tudod, mit mondott rólam? – kiáltotta oda Momónak. – Azt mondta, nem tudok egy egyenes falat felhúzni, mert éjjel-nappal részeg vagyok. És hogy már a dédapám is ilyen volt, részt vett a pisai ferde torony építésében!

– Ugyan már, Nicola – felelte Nino –, csak vicceltem!

– Mondhatom, jó vicc! – dühöngött Nicola. – Én az ilyesmin egyáltalán nem tudok nevetni.

De aztán kiderült, hogy Nino ezzel csak Nicola egy korábbi tréfáját torolta meg. Egy reggel ugyanis Nino ajtaján tulipiros betűkkel ez állt: „Nem kell iskolába járnod, kocsmárosnak így is jó leszel!” Ezt viszont Nino nem találta igazán viccesnek.

Egy darabig még halálosan komolyan elvitatkoztak, hogy melyikük tréfája volt jobb, és közben még inkább dühbe gurultak. Aztán hirtelen elhallgattak.

Momo szeme elkerekedett, Nicola és Nino pedig nem igazán tudták, mire véljék a kislány tekintetét. Lehet, hogy magában rajtuk nevet? Vagy elszomorodott? Az arca nem árulta el. Ők ketten viszont hirtelen úgy érezték, mintha kívülről látnák magukat, és elszégyellték magukat.

– Jól van, na – mondta Nicola –, lehet, hogy ezt tényleg nem kellett volna kiírnom az ajtódra, Nino. Nem is írtam volna ki, ha hajlandó lettél volna kiszolgálni, de egy pohár bort sem ihattam nálad. És ez törvényellenes, érted? Én mindig kifizettem a cechet, semmi okod nem volt rá, hogy így bánj velem.

– Még hogy nem volt okom? – vágott vissza Nino. – És arra már nem emlékszel, hogy mi volt a Szent Antal-képpel? Akkor annak rendje és módja szerint lóvá tettél, márpedig az ilyet nem tűröm.

– Még hogy én téged? – kiabálta Nicola dühödten. – Pont fordítva történt! Te akartál engem rászedni, csak éppenséggel nem sikerült!

A dolog úgy esett, hogy Nino kis kocsmájában egy Szent Antalt ábrázoló kép lógott a falon. Színes nyomat, amelyet Nino valamikor egy képes újságból vágott ki és kereteztetett be. Egy napon Nicola közölte, hogy meg akarja venni a képet, mert olyan szépnek találja. Nino ügyesen alkudozott, így aztán végül rávette Nicolát, hogy a képért cserébe ajánlja föl a rádiókészülékét. Nino kuncogott a markába, mert Nicola meglehetősen rosszul járt a cserével. Megkötötték az üzletet.

Ekkor azonban kiderült, hogy a kép és a keret hátoldala között egy bankó lapult, amiről Nino mit sem tudott. Hirtelen rájött, hogy ő az, akinek túljártak az eszén, és ez bosszantotta. Nem teketóriázott, visszakövetelte a papírpénzt, mondván, hogy az nem volt benne az alkuban. Nicola hallani sem akart erről, amiért is Nino nem volt hajlandó többé kiszolgálni őt. Így kezdődött kettejük viszálya.

Miután közösen elejétől a végéig fölgombolyították a történteket, egy ideig hallgattak.

Nino szólalt meg először:

– Áruld el becsületedre, Nicola, tudtál már a csere előtt is a pénzről? Igen vagy nem?

– Hát persze, hogy tudtam, különben nem mentem volna bele a cserébe.

– Tehát beismered, hogy becsaptál!

– Miért csaptalak volna be? Te talán tényleg nem tudtál a pénzről?

– Becsületszavamra nem!

– Na ugye, akkor tehát te akartál engem átverni. Különben hogyan kérhetted el egy értéktelen újságpapírért a rádiómat, he?

– És hogyhogy te tudtál a pénzről?

– Láttam, amikor két nappal korábban az egyik vendéged úgy adott hálát Szent Antalnak, hogy pénzt rejtett a kép mögé.

Nino az ajkába harapott:

– Sokat?

– Nem többet és nem kevesebbet, mint amennyit a rádióm ért – felelte Nicola.

– Akkor tehát az egész vitánk tulajdonképpen csak a Szent Antal-kép körül zajlott, amit kivágtam az újságból.

Nicola megvakarta a fejét.

– Tulajdonképpen igen – dünnyögte –, visszaadhatom, ha akarod, Nino.

– Inkább ne! – válaszolta Nino méltóságteljesen. – Ha már egyszer megalkudtunk, és kezet adtunk rá!

Hirtelen elnevették magukat. Lemásztak a nézőtér lépcsőfokain, és a fűvel benőtt kerek színpadtér közepére érve összeölelkeztek, egymás hátát lapogatták. Aztán karjukba zárták Momót is, és azt mondták:

– Köszönjük szépen!

Amikor kis idő után elvonultak, Momo még sokáig nézett utánuk. Nagyon örült, hogy a két barátja kibékült egymással.

Egy másik alkalommal egy kisfiú toppant be hozzá a kanárijával, mivel a madár sehogy sem akart énekelni. Ez azért már sokkal nehezebb feladat volt Momónak. Egy álló hétig mást sem tett, csak a kanárit hallgatta, mígnem az végre újra trillázni és csicseregni kezdett.

Momo mindenkit meghallgatott, a kutyákat, a macskákat, a tücsköket és a békákat, sőt még az eső kopogását és a szél susogását is a fák közt. És a maga nyelvén mindent és mindenkit szóra bírt.

Esténként, amikor már az összes barátja hazament, ő olykor még sokáig elüldögélt egymagában a régi színház kőkörében, feje fölött a ragyogó, csillagos égbolttal, és csak hallgatta a nagy csöndet.

Ilyenkor úgy érezte, mintha ott ülne egy hatalmas fülkagyló kellős közepén, amely a csillagok világát füleli. Halk, de mégis hatalmas muzsikát vélt hallani, ami mélyen megérintette a szívét.

Az ilyen éjszakákon rendre különösen szépeket álmodott.

Aki pedig még mindig azt gondolja, hogy nem olyan nagy dolog, ha valaki képes másokat meghallgatni, az próbálja csak meg egyszer, vajon sikerül-e neki is.

HARMADIK FEJEZET
Amikor azt játszották, hogy vihar van,
és aztán igazi égiháború tört ki

Azt ugye mondanunk sem kell, hogy Momo nem tett különbséget felnőttek és gyerekek között, mindenkit meghallgatott.

De a gyerekek nem csak ezért jártak szívesen az amfiteátrumba. Attól fogva, hogy Momo ott lakott, olyan jól tudtak játszani, mint azelőtt soha. Soha, egy pillanatig sem unatkoztak. És nem azért, mert Momónak mindig olyan jó ötletei támadtak. Nem, Momo csak ott volt a többi gyerekkel, és játszott velük. És a gyerekeknek, ki tudja, miért, éppen ettől támadtak a legjobb ötleteik. Naponta találtak ki újabb és újabb játékokat, egyik jobb volt, mint a másik.

Egyszer, egy fülledt, tikkasztóan meleg napon úgy tíz-tizenegy gyerek ülhetett a kőlépcsőkön, Momót várták, aki egy kis időre elment hazulról, hogy – mint azt néha tette – csavarogjon egyet a környéken. Az égen vastag, fekete felhők gomolyogtak. Lógott az eső lába.

– Én inkább hazamegyek – mondta az egyik lány, aki a kistestvérét is magával hozta –, félek a villámlástól és a mennydörgéstől.

– Miért, otthon mi van? – kérdezte egy szemüveges fiú. – Otthon talán nem félsz tőle?

– De igen – felelte a lány.

– Ezzel az erővel itt is maradhatsz – mondta a fiú.

A lány megvonta a vállát, és bólintott. Aztán kis idő után azt mondta:

– Lehet, hogy Momo ma nem is jön vissza.

– Na és aztán? – szólt bele egy némileg elhanyagolt külsejű fiú a beszélgetésbe. – Attól mi még játszhatunk valamit. Nem kell ahhoz Momo.

– Jó, de mit?

– Én sem tudom. Hát valamit.

– A valami, az nem játék. Kinek van ötlete?

– Nekem van egy – mondta magas lányhangon egy kövér fiú –, játsszuk azt, hogy az egész rom egy hatalmas tengerjáró, amivel ismeretlen vizeken hajózunk, és mindenféle kalandokon megyünk keresztül. És vagyok a kapitány, te leszel az első kormányos, te meg természetkutató leszel, professzor, ez ugyanis kutatóexpedíció lesz, értitek? A többiek lesznek a matrózok.

– És mi, lányok, mi mik leszünk?

– Matrózlányok. Ez a jövő hajója.

Milyen jó terv volt! Megpróbáltak játszani, de mivel nemigen tudtak megegyezni, a játék valójában el sem tudott kezdődni. Nem sokkal később megint ott ültek mind a kőlépcsőkön, és vártak.

És akkor megérkezett Momo.

A hajó orra szelte a tajtékos hullámokat. Az Argo kutatóhajó zajtalanul ringott föl-le a dagadó tengerárban, miközben nyugodt tempóban, teljes gőzzel haladt előre a déli koralltenger felé.

Emberemlékezet óta nem fordult elő, hogy egy hajó ezekre a veszedelmes vizekre merészkedjen, ahol mélységes tengerárkok, korallszirtek és ismeretlen tengeri szörnyek képében számtalan veszély leselkedett rájuk. És mindenekelőtt itt tombolt a soha nem csillapodó forgószél, az „örök tájfun”. Folyamatosan vándorolt a tengeren, zsákmányt keresve, mintha valami agyafúrt élőlény volna. Útja kiszámíthatatlan volt. És amit ez az orkán egyszer óriási karmai közé kapott, nem engedte el többé, míg gyufaszálnyi szilánkokra nem törte.

Az Argo kutatóhajót persze eleve úgy építették, hogy alkalmas legyen a vándorló forgószéllel való találkozásra. Teste teljes egészében kék Alamont-acélból készült, ami hajlékony és törhetetlen volt, akár a kard pengéje. És különleges eljárással, hegesztés és forrasztás nélkül, egyetlen darabból öntötték.

Mindazonáltal nemigen akadt sem olyan kapitány, sem olyan legénység, akiben és amelyben meglett volna a bátorság, hogy ilyen hallatlan veszélyeknek tegye ki magát. Gordon kapitányban azonban megvolt. Büszkén pillantott le a parancsnoki hídról a matrózokra és matrózlányokra, akik egytől egyig gyakorlott szakemberei voltak saját területüknek.

A kapitány mellett az első kormányos állt, Don Melú, a vén tengeri medve, aki már százhuszonhét orkánt élt túl.

Mögöttük, az utasfedélzeten Eisenstein professzort, az expedíció tudományos vezetőjét lehetett látni, és vele asszisztenseit, Maurint és Sarát, akik elképesztő memóriájukkal egész könyvtárakat pótoltak. Mindhárman ott álltak precíziós műszereik fölé görnyedve, és bonyolult tudósnyelvükön, halk hangon tanácskoztak.

Egy kicsit odébb, keresztbe tett lábbal ott ült Momosan, a szépséges bennszülött lány. A kutató időnként a tenger sajátos tulajdonságairól kérdezgette, ő pedig szép csengésű hula nyelvjárásban válaszolgatott, amit csak a professzor értett.

Az expedíciót azzal a céllal indították, hogy kikutassák a „vándortájfun” okait, és lehetőleg meg is akadályozzák kialakulását, hogy a tenger más hajók számára is hajózhatóvá váljon. De egyelőre még minden nyugodt volt, viharnak se híre, se hamva.

A kapitányt hirtelen az árbóckosárban figyelő matróz kiáltása zökkentette ki gondolataiból.

– Kapitány! – kiáltott le kezét tölcsérként a szájához emelve. – Vagy én bolondultam meg, vagy az ott előttünk egy üvegsziget!

A kapitány és Don Melú azonnal szeme elé emelte a látcsövét. Eisenstein professzor és asszisztensei is érdeklődve kapták fel a fejüket, és odasiettek hozzájuk. Egyedül a szépséges bennszülött leány ült nyugodtan a helyén. Népe titokzatos szokásai tiltották, hogy kimutassa kíváncsiságát.

Hamarosan az üvegszigethez értek. A professzor a hajó oldalfalára erősített kötélhágcsón leereszkedve az átlátszó talajra lépett, ami rendkívül síkosnak bizonyult, Eisenstein professzor csak üggyel-bajjal tudta rajta megőrizni egyensúlyát. A sziget kerek volt és mintegy húsz méter átmérőjű. A közepénél úgy domborult, mint egy kupolatető. Amikor a professzor elérte a legmagasabb pontját, világosan láthatta a sziget legmélyén lüktető fénysugarat.

Közölte megfigyeléseit a többiekkel, akik izgatottan várakozva álltak a hajókorlátnál.

– Ezek szerint – jegyezte meg az egyik asszisztens, Maurin – itt minden bizonnyal egy oggelmupf bistrocinalisszal van dolgunk.

– Nem kizárt – válaszolta a másik asszisztens, Sara –, de azért azt sem zárnám ki, hogy a slukkula tapetocifera egy példányával állunk szemben.

Eisenstein professzor felegyenesedett, megigazította szemüvegét, és imígyen kiáltott fel:

– Nézetem szerint esetünkben a közönséges zoknusz lecsusszanusz egyik alfajáról van szó. Ezt azonban csak akkor tudjuk eldönteni, ha tárgyunkat alulról is megvizsgáltuk.

Erre három, időközben békaemberruhába bújt és mellékesen világhírű sportbúvár matrózlány vetette magát a vízbe, és tűnt el a kék mélységben.

Egy darabig csak buborékok jöttek fel a tengerfelszínre, de aztán hirtelen felbukkant az egyik lány, akit Sandrának hívtak, és zihálva azt kiabálta:

– Óriásmedúza! A többieket elkapta, és olyan erősen szorítja őket a csápjaival, hogy nem tudnak kiszabadulni a fogságából. Segítenünk kell nekik, mielőtt még késő lesz!

Azzal ismét eltűnt.

A következő pillanatban tapasztalt vezetőjük, a „Delfin” néven is ismert Franco irányításával száz békaember ugrott a habokba. A víz alatt rettenetes küzdelem bontakozott ki, a felszínt tajték borította. De ennyi embernek sem sikerült kiszabadítania a két lányt a csápok szörnyű szorításából. Micsoda hatalmas ereje volt az óriásmedúzának!

– Valami – mondta a professzor összeráncolt homlokkal asszisztenseinek –, valami itt, ebben a tengerben szemlátomást óriási vízszintnövekedést okoz. Ez fölöttébb különös!

Eközben Gordon kapitány és az első kormányos, Don Melú megvitatta a helyzetet, és döntött.

– Vissza! – kiáltotta Don Melú. – Mindenki vissza a fedélzetre! Kettévágjuk a szörnyet, máskülönben nem tudjuk kiszabadítani a lányokat!

A „Delfin” békaembereivel együtt visszakapaszkodott a fedélzetre. Az Argo először hátrált egy kicsit, majd teljes gőzzel megindult előre, az óriásmedúza felé. Az acélhajó orra éles volt, akár a borotva. Hangtalanul és szinte minden érezhető rázkódás nélkül szelte ketté az óriásmedúzát. Bár a manőver az állat csápjainak fogságában lévő lányokra sem volt teljesen veszélytelen, de az első kormányos, Don Melú hajszálpontosan kiszámította a helyzetüket, és éppen kettejük között haladt el. A kettészelt medúza csápjai egy pillanattal később már ernyedten és erőtlenül csüngtek le, foglyaik pedig ki tudtak tekeredni közülük.

A fedélzeten kitörő örömmel fogadták őket. Eisenstein professzor odalépett hozzájuk, és így szólt:

– Én voltam a hibás. Nem lett volna szabad leküldeni benneteket. Bocsássátok meg, hogy veszélybe sodortalak titeket!

– Nem történt semmi – válaszolta az egyik lány vidáman nevetve –, végtére is ezért jöttünk.

– Nekünk hivatásunk a veszély – fűzte hozzá a másik lány.

Arra, hogy hosszabban is eldiskuráljanak, már nem maradt idő: mentés közben a kapitány és a legénység megfeledkezett róla, hogy a tengert kémlelje. Így aztán csak most, az utolsó pillanatban vették észre, hogy időközben a látóhatáron feltűnt a vándorló forgószél, és lélegzetelállító sebességgel közeledett az Argo felé.

Az első nagy hullám megragadta, földobta, oldalára fordította és egy jó ötven méter mélységű hullámvölgybe taszította az acélhajót. Az Argo legénységénél kevésbé tapasztalt és bátor tengerészek felét bizonyosan már ez az első lökés is lemosta volna a fedélzetről, a többiek pedig alighanem elájultak volna. Gordon kapitány azonban széles terpeszben, biztosan állt a parancsnoki hídon, mintha mi sem történt volna, a legénység pedig hozzá hasonlóan higgadtan tette a dolgát. Csak Momosan, a szépséges bennszülött lány szállt be egy mentőcsónakba, mivel ő nem szokott hozzá az efféle vad tengeri viharokhoz. Néhány másodperc alatt az egész égbolt szurokfeketére változott. A forgószél süvöltve és ordítva vetette magát a hajóra, toronymagasra hajította fel és feneketlen mélységekbe ejtette le. Mintha percről percre fokozódott volna a dühe, mert bármit tett, az acélszilárdságú Argónak meg sem kottyant.

A kapitány nyugodt hangon adta ki utasításait, amelyeket aztán az első kormányos hangos kiáltásokkal továbbított. Mindenki rendületlenül állt a helyén.

Eisenstein professzor és asszisztensei sem hagyták el műszereiket. Kiszámították, hol kell lennie a forgószél szemének, ugyanis az volt az úti céljuk. Gordon kapitány titkon csodálta a tudósok hidegvérét, akik vele és embereivel ellentétben korántsem álltak meghitt viszonyban a tengerrel.

Az első villám cikázva csapott le, egyenesen az acél hajó testbe, amely erre természetesen teljesen feltöltődött elektromossággal. Amihez csak hozzáértek, szikrázott. Erre azonban az Argo fedélzetén utazókat felkészítették sok hónapos, kemény edzéssel. Rá se hederítettek.

A legénység dolgát, hiába húztak azbesztkesztyűt, valamelyest megnehezítette, hogy a hajó vékonyabb alkatrészei, az acélkábelek és a vasrudak felizzottak, mint volfrámszál a villanykörtében. De szerencsére ezt a parázsló fémet gyorsan sikerült eloltani, ekkor ugyanis olyan zivatar szakadt le rájuk, amihez foghatót – Don Melú kivételével – az expedíció egyetlen résztvevője sem látott eladdig: olyan sűrű volt, hogy a víz csakhamar a lélegzéshez szükséges levegőt is kiszorította. A legénység kénytelen volt búvármaszkot ölteni és légzőkészüléket használni.

Villám villámot, mennydörgés mennydörgést követett! Üvöltve tombolt a vihar! Toronymagas hullámok, fehér tajték!

Az Argo méterről méterre, valamennyi gépét teljes gőzre kapcsolva küzdötte magát előre, szembeszállva a tájfun elemi erejével.

Lent a kazánházban a gépészek és a fűtők emberfeletti munkát végeztek. Vastag kötelekkel kötötték ki magukat, nehogy a hajó rettenetes hánykolódása és dülöngélése belökje őket a gőzkazán lángtorkába.

És aztán végre elérték a forgószél szemét. Hogy ott micsoda látvány tárult eléjük!

A vízfelszínen, amely itt tükörsima volt, mert a vihar ereje egyszerűen elsöpörte a hullámokat, hatalmas lény táncolt. Fél lábon állt, fölfelé egyre vastagodott, és úgy festett, mint egy hegy nagyságú búgócsiga. Olyan sebességgel pörgött tengelye körül, hogy a részleteit nem is lehetett tisztán kivenni.

– Ez bizony egy sumsum gumilasticum! – kiáltott fel elragadtatva a professzor, miközben két kézzel fogta szemüvegét, amelyet a zuhogó eső folyton le akart sodorni az orráról.

– Elmondaná nekünk is, hogy mi az? – dörmögte Don Melú. – Mi csak amolyan egyszerű tengerészek vagyunk, és…

– Ne zavarja most a professzort a kutatásban – vágott a szavába Sara, a professzor asszisztense. – Ez egy soha vissza nem térő alkalom. Ez a pörgő lény valószínűleg a Föld kialakulásának legrégibb korszakából származik. Legalább egymilliárd éves. Mára már csak egy mikroszkopikus méretű válfaja maradt fenn, amelyet nagy ritkán a paradicsomszószban vagy még annál is ritkábban a zöld tintában találhatunk meg. Egy ilyen méretű példány alighanem egyedülálló a maga nemében, vélhetően nem létezik belőle több.

– De mi azért vagyunk itt – harsogta túl a kapitány a vihar süvítését –, hogy megszüntessük az „örök tájfun” okát. A professzornak tehát most azt kell megmondania, hogyan lehet megállítani ezt az izét.

– Hát azt bizony én sem tudom – felelte a professzor. – A tudománynak eddig nem nyílt rá alkalma, hogy kiderítse.

– Nos – jelentette ki a kapitány –, akkor először leadunk rá egy lövést, aztán meglátjuk, mi lesz.

– De hát ez borzasztó! – panaszkodott a professzor. – Képes rálőni a sumsum gumilasticum utolsó példányára?!

Ám addigra a kontrafikciós ágyú csövét az óriás pörgőre irányozták.

– Tűz! – adta ki a parancsot a kapitány.

Az ikercsőből kilométer hosszúságú szúróláng csapott ki. Hallani természetesen senki sem hallott semmit, mivel a kontrafikciós ágyú köztudomásúlag proteinnel működik. A világító kontrafikciós lövedék elindult, szállt a sumsum felé, de aztán a hatalmas örvény megállította és eltérítette: egyre gyorsabban repülve megkerülte néhányszor a hatalmas képződményt, végül pedig kilőtt, és eltűnt a fekete felhők között.

– Ezzel semmire sem megyünk! – mondta Gordon kapitány. – Közelebb kell jutnunk ehhez a micsodához!

– Ennél közelebb már nem tudunk! – kiáltotta Don Melú. – A gépek már így is teljes gőzre vannak állítva. És ez is csak ahhoz elég, hogy a szél vissza ne fújjon bennünket.