Surovec Róbert

A HALÁL GÉPEZETE

Helma Kiadó
2024

© Surovec Róbert 2024

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-753-1

Borító: Szitás Henrietta

Korrektor: Szabó-Sári Anikó

Kiadja a HELMA kiadó 2024. 12. 05.

A HELMA Kiadó gondozásában eddig megjelent könyvek Surovec Róbert szerzőtől:

- Rejtélyek völgyében – 2024. 10. 22.

- A halál anatómiája – Ekönyv 2023

- A halál gépezete – Ekönyv 2024. 12. 05.

A könyvek megvásárolhatóak többféle

formátumban a HELMA kiadó weboldalán (www.helma.hu)

Első fejezet

GYILKOS A TÚLVILÁGRÓL

I

Kassa, 1896 májusa

Az est szinte észrevétlenül szállt le a városra, mivel a sötétség a naphosszat az égbolton lebegő sűrű ólomszürke felhők miatt csak néhány árnyalatnyit erősödött. Az esős időjárás már április óta tartott, és látszólag májusban is uralkodni akart. A fényt és hőt kibocsátó hatalmas korongot napközben alig lehetett látni, s ha néha rövid időre elő is bújt a fellegek közül, olyan bágyadt, gyenge sugarakkal árasztotta el a tájat, mintha csak október lenne, és búcsúzni akarna a lehűlő földtől.

Vakító fénycsóva hasította ketté a Kassa fölötti viharfelhős égboltot, amit aztán a város alapjait is megrengető hatalmas mennydörgés követett. Az eső vadul csapkodta a cseréptetőket, a természet így bizonygatta erejét az ember alkotásaival szemben. Az utcák lehangoló sötétségbe burkolóztak.

Az utakon tócsákban állt a víz, amit időnként mindenfelé szétfröcsköltek a rajtuk keresztülhajtó konflisok zörgő kerekei. Járókelővel csak elvétve lehetett találkozni, az a maroknyi is kedvtelenül rótta a macskaköves járdákat, miközben a fejük fölött tartott esernyő által beárnyékolt arcukon látszott, hogy inkább otthon, a tűzhelynél melegednének.

Ebben az ítéletidőben hívta össze közeli ismerőseit egy vacsora erejéig Keresztessy György a Fazekas utcai házába. Igazán vegyes társaság gyűlt össze, a jelenlévők között időnként enyhe feszültség érződött. A kiadós vacsora elfogyasztása után a vendégek átvonultak a szalonba, ahol borozgatás közepette folytatódott a társalgás.

A helyiség berendezése jó ízlésről és jelentős anyagi háttérről árulkodott. A padlót zöldes-kék mintás perzsaszőnyeg fedte, a fehérre meszelt falakat tájképek díszítették, a mennyezetről lógó ékes kristálycsillár fáradhatatlanul ömlesztette a fényt. A szalon közepén cseresznyefából készült körasztal kapott helyet, melyet kárpitozott ülőgarnitúra vett körbe. Nem messze hatalmas szárnyas zongora hallgatott, a falnál kristály- és porcelánkészlettel telerakott üvegajtós szekrény állt, a padlótól a mennyezetig nyúló méretes ingaóra negyed kilencet mutatott.

A vendéglátó a helyiség sarkában elhelyezett fotelban ült. Egyik kezében füstölgő szivart, a másikban vörösborral félig megtöltött talpas poharat tartott, melyeket felváltva emelt a szájához, alaposan kiélvezvén az adott pillanat örömét. Keresztessy György a hatvanas éveinek elején járt. Hajának nagy része már kihullott, a maradék hajszálak pedig hófehér színt öltöttek. Ráncokkal barázdált arcának pisze orr, fölfelé pedert ősz bajusz, élesen kidomborodó arccsont és szemüveg mögül kikandikáló értelmes barna szempár adott jellegzetességet. Vékony, magas testét elegáns, fekete öltönybe bújtatta. Nagyra becsült gépész volt, de néhány héttel ezelőtt felmondott. A hivatalos verzió szerint belefáradt a gépek javításába és időnkénti tervezésébe, amit szakértelméhez híven már rutinosan végzett. Miközben belekortyolt a borába, majd ezt követően meghúzta a szivart, fürkésző szemeivel a különös társaságot vizslatta.

A szalon másik végében álló zongoránál két nő beszélgetett egymással. A fiatalabbik a neje volt, Keresztessy Antónia. Télen töltötte be a huszonhetedik életévét, így férje és közte harmincöt év korkülönbség volt. Néhányan ezt furcsállták, de az őszinte szerelemnél a kor nem játszott szerepet. A csinos nő körül gyakran legyeskedtek a fiatalabb férfiak, de ő mindig illedelmesen visszautasította őket. Ezért a férjének nem volt oka a féltékenységre, nyugodt szívvel bárhová egyedül is elengedhette. Szív alakú arcát hosszú, hullámos, sötétbarna haja keretezte, amely könnyedén hullott a vállára. Karcsú, feszes testét rózsaszín selyemből készült estélyi ruhába burkolta, mely deréktől lefelé fodordíszes, uszályos szoknyába ment át. Vékony nyakán aranyláncon függő csiszolt gyémánt ragyogott. Kecses kezében vízzel töltött poharat szorongatott, mivel nem igazán kedvelte az alkoholos italokat.

A Keresztessy Antóniával szemben álló idősebb nőről már annyira nem rítt le az elegancia. A hatvanegy esztendős, terebélyes Bartkovics Grizelda ízléstelen színes ruhát viselt. Kissé csapzott, ősz haját kontyba kötötte. Dundi arca kedvességet sugárzott ugyan, de beesett kék szemeiből végtelen naivitás áradt. Minden idejét az okkult tudományoknak szentelte; talán ezért sem ment férjhez, nehogy ebben bárki is akadályozza. Magyarázás közben hevesen gesztikulált, kis híján leverte a falon lógó olajfestményt.

Tőlük nem messze magas, derék, szőkésbarna hajú férfi támaszkodott bal vállával a szekrénynek. A harminchat éves Török József mélykék szemével csendben figyelte a társaság többi tagját. Sápadt, enyhén borostás arcát éppen megvilágította az ablakon át bevillanó erős fény, melyet éppen a viharfelhők közül lecsapó villám szórt szét a városra. Az ezt követő fülsiketítő csattanás hallatára Török megugrott, majdnem elejtette a jobb kezében tartott borospoharat. Barna, kissé viharvert öltönye is bizonyította, hogy nem dúskál a pénzben, de kisvállalkozóként anyagi helyzetének a javításán munkálkodott. Kis üzletkéje volt, amely legfőképp építkezési anyagok, vas és festék árusítására szakosodott.

A körasztalnál két ötven év körüli férfi ült. Néha belekortyoltak a borukba, miközben összpontosítva meredtek a közöttük elterülő sakktáblán felsorakozott figurákra. Egyikük, Poller Mihály éppen előredőlt, hogy megtegye a következő lépést. Kissé nehézkesen mozgott, mivel hordó nagyságú pocakja akadályozta ebben. Fekete zakójának gombjai nagy ellenállást fejtettek ki, nehogy leszakadjanak. Göndör, fekete haja büszkén ült tojás alakú fején, kerekded arcát pofaszakáll és sűrű bajusz díszítette. Mélyen ülő, barna szemével azt a figurát kereste, amellyel sarokba szoríthatná az ellenfele királyát. A stratégiai játékok nem álltak messze tőle. Adler és Gold likőrgyárában dolgozott elég magas beosztásban: ügyvezető igazgatóként a gyártást felügyelte, de az új megrendelők behálózását és a piac figyelését is rábízták, ami igen fontos feladatnak bizonyult, hogy a cég megőrizhesse a jó versenyképességét.

Poller Mihállyal szemben Willnrotter László foglalt helyet. Az alacsony, gömbölyded férfi szintén fekete öltönyt viselt. Fejét madárfészekre emlékeztető őszes haja koronázta, arcát pedig szakáll gyűrűzte. Huncut kék szeméből magabiztosság és egyben fondorlatosság sugárzott. Eme tulajdonságok adóhivatali főnökhelyettesként tökéletesen a hasznára váltak, ugyanakkor a politikában is érvényesíteni tudta azokat, ugyanis néhány esztendeje Kassa szabad királyi városának tisztikarába is beválasztották.

Az ablaknál, melynek üvegtábláján és párkányán türelmetlenül kopogott az eső, Willnrotter László neje ült egy karosszékben, és a Felsőmagyarország című napilap mai számát olvasgatta. A kissé unott képű Willnrotter Julianna már elmúlt ugyan ötven, de tíz évet bátran letagadhatott a korából. Szigorú diétával és napi testedzéssel sikerült tökéletesen megőriznie fiatalkori karcsú alakját. Telt kebleit, melyeket bármelyik ifjú hölgy megirigyelhetné, alig tudta begyömöszölni bordó bársonyból szabott ruhájába. Kontyba kötött, aranyszőkére festett haját rózsákkal kiegészített fejdísz koronázta, ezzel is fitogtatni akarta kifogyhatatlan ifjúkori energiáját. Nyaka körül igazgyöngy nyaklánc csillogott, csuklóit arany karkötők gyűrűzték. Büszkeséget sugárzó arcán nem sok ránc rakoncátlankodott, persze ez is a tükör előtt töltött temérdek időnek volt köszönhető. Sötétbarna szemei ide-oda cikáztak az újság lapján, miközben a Napihírek című rovatban közölt cikkek sorait olvasta. Szeretett tájékozottnak lenni a városban történt eseményekről, életerővel leginkább a pikánsnak mondható hírek táplálták. A szépítkezés mellett a nap többi részét mások kibeszélésével töltötte.

– Ezt hallgassák meg! – mondta fennhangon Willnrotter Julianna, hogy a társaság figyelmét magára vonja. Amikor a szalonban csend lett, melyet mindössze csak az ablakon kopogó vízcseppek és az ingaóra periodikus ketyegése tört meg, hangosan felolvasta a legelső cikket:

– Millennium. Kassa város polgármestere a következő felhívást intézi a város közönségéhez. Tudomásukra hozom a város lakosainak, hogy a magyar államnak, szeretett hazánknak és abban nemzetünknek ezeréves fennállását városunkban a következő módon fogjuk megünnepelni. E hónap 9-én este 8 órakor zenés katonai takarodó lesz. Fölkérem a tisztes háztulajdonosokat, hogy házaikat e hó 9-én nemzeti színű lobogókkal feldíszíteni és házaik ablakait ugyanaznap este kivilágíttatni szíveskedjenek. E hó 10-én délelőtt ünnepélyes isteni tiszteletek fognak megtartatni, mégpedig: a római katolikus papneveldei templomban délelőtt kilenc órakor, a görög katolikus templomban délelőtt fél tízkor, az ágostai evangélikusok templomában reggel fél nyolckor és tíz órakor, a helvét hitvallású reformátusok templomában délelőtt háromnegyed tízkor, illetve az izraelita anyahitközség imaházában délután három órakor.

– El sem hiszem, hogy népünk már ezer éve lakja ezt a csodálatos Kárpát-medencét – mondta lelkesen Keresztessy Antónia. Kellemes hangja kedvesen csengett. Egy rövid időre a férjére pillantott, aki csak némán ült a sarokban, és szeme a társaság egyik tagjáról a másikra vándorolt.

– Városunk igazán méltón fogja megünnepelni a millenniumot – szögezte le jelentőségteljesen Willnrotter László, majd felhajtotta a borát. Kisvártatva bosszúsan hozzátette: – De nagyon sokba fog ez nekünk kerülni. Túl sokba!

– Ezt hogy érti? – kérdezte Poller, akinek a keze megállt a levegőben. Az ujjai között a fekete királynőt tartotta, melyet éppen ellenfele fehér királya elé akart helyezni.

– A polgármester szerintem nem úgy gazdálkodik a közpénzzel, ahogyan azt a polgárok elvárják tőle. Feltételezem, hogy hamarosan túllépi a költségvetésben jóváhagyott pénzügyi keretet, amit a millenniumi ünnepségekre jóváhagytunk – mérgelődött Willnrotter. – Néha az az érzésem, hogy teljesen figyelmen kívül hagyja a képviselők véleményét. – Ravasz oldalpillantást vetett Keresztessy Györgyre. – Gyakran önmaga dönt mindenről. Ő azzal magyarázza, hogy a közjó érdekében cselekszik önkényesen, de a kommunális politikában ez nem így működik. Az olyan, mint egy sakkjátszma, mindig előrelátóan kell tervezni.

– Úgy van! – értett vele egyet a neje. – A polgármester egy bunkó fráter!

– Sakk! – jelentette ki diadalmasan Poller Mihály, és az ellenfele királya előtt lévő üres mezőre tette a királynőjét. Willnrotter ezzel a húzással nem számolt, ezek szerint nem tervezett eléggé előrelátóan.

Odakinn az ég ismét rövid időre megvilágosodott, majd jött a fülsiketítő robaj. A villám nagyon közel csaphatott le.

– Az 1896-os év tele van pozitív energiával. Feleslegesen nyugtalankodunk a politika miatt, mert hamarosan minden probléma megoldódik, meglátják. Érzem, hogy kedvező erők fogják elárasztani történelmileg gazdag nemzetünket – jelentette ki lelkesen Bartkovics Grizelda széles mosollyal az arcán.

Willnrotter Julianna a szemét forgatta, miközben grimaszra húzódott a szája széle. Ábrázata elárulta, hogy nem szívleli Bartkovicsot, akit ő csak boszorkánynak hívott. Rátért a következő újságcikkre:

– A király díja. A király ő felsége a kassai lóversenyekre, amelyek május 31., június 1. és 2. napjain lesznek megtartva, 150 arany díjat küldött a kassai falkavadász társulatnak.

– Hát nem fantasztikus? – jelentette ki lelkesen Keresztessy Antónia. – Ez igazán nemes gesztus tőle.

– Fantasztikus bizony, mert a jótékonykodás távol áll a Habsburgoktól – mormolta az orra alatt Török József. A hangjában irónia rejtőzött.

A többiek hallották ugyan a megjegyzését, de nem vettek róla tudomást. Mindenkinek megvolt a véleménye, de nem akarták kinyilvánítani, mivel a felségsértés elég komoly bűntettnek számított. A magyarok nem igazán tudták elfogadni a Habsburg-ház uralkodóit, jobban örültek volna az önálló Magyar Királyságnak. A történelem során emiatt már nem egy forradalom tört ki, és többnyire sajnos a magyar nemzet került ki belőlük vesztesen.

– Úgy hallottam – mondta Willnrotter Julianna kaján mosollyal az orra alatt –, hogy a királynak nem túl jó a kapcsolata a nejével. Állítólag már nem is alszanak egy ágyban. Erzsébet királyné sokat csavarog. Le merem fogadni, hogy megcsalja a férjét. Bár szerintem a férje is őt.

– Te mindenbe beleütöd az orrod, asszony! – tett neki szemrehányást a férje.

– Na és?! Mindenkinek lehet véleménye.

Willnrotter László inkább nem reagált. Tudta, a nejével felesleges vitatkozni, úgyis állandóan az övé volt az utolsó szó. Inkább azon agyalt, hogyan tudna kilábalni a sakkhelyzetből.

– Nocsak! –Willnrotterné folytatta az olvasást:

– Korcsolyázó-tér. A korcsolyázó-egylet azzal a kérelemmel járul a városhoz, hogy a Széchenyi ligetben e czélra átengedett területet nagyobbítsa meg. Az egylet úgy akar segíteni a mostani korcsolya-tér szűk voltán, hogy új pavilont épít, és pedig nem a réginek a helyén, hanem a volt fürdő épület mellett elvonuló kocsiút mentén. S arra kéri a várost, hogy helyezze el a nyári tornaiskolába vezető utat néhány öllel keletre. Az így nyert területen épülne fel az új díszes pavilon, mely a liget képét is élénkebbé tenné. Nem hisszük, hogy a város megtagadná e kérelmet, hisz a liget a közönség üdülésére létesült, s a korcsolyázó-egylet is ennek a czélnak szolgál.

– Azok a jégen csúszkáló félkegyelműek önként mennek eltörni a lábukat – ragadta magához a szót Poller Mihály. – Rühellem a sportot! Időfecsérlés az egész, az ember könnyedén balesetet szenvedhet az űzésénél. Én inkább maradok az általunk gyártott likőrnél, amit szeretek kényelembe helyezkedve elfogyasztani. Bár a konkurencia mostanság eléggé fenyeget minket. – Utolsó mondatánál a házigazdába fúrta szemrehányó tekintetét.

Első ránézésre is látszott rajta, hogy inkább a henyélést részesíti előnyben, kidomborodó hasával le sem tudná tagadni, hogy a mozgásmentes élet híve. A többiek nem reagáltak, de az atlétikus alkatú Török ezt nem hagyta szó nélkül.

– Pedig az egészséges életmód felettébb fontos! Ha valaki rendszeresen tornázik vagy sportol, kisebb a valószínűsége, hogy megbetegszik.

Poller utálta, ha nem az övé az utolsó szó. Szóra nyitotta a száját, hogy ellenérveket hozzon fel, de Willnrotter László fehér lovával hirtelen kiütötte a királynőjét, és egyidejűleg mozgásképtelenné tette a királyt, mert bármelyik mezőre is lépett volna, mindenhol veszély leselkedett rá.

– Sakk-matt! – jelentette ki diadalittasan Willnrotter, hangosabban a kelleténél, hogy a szalonban mindenki hallja. Önelégült mosollyal megjegyezte: – A sakk is egyfajta sport, barátom. Méghozzá a lusták sportja. De ön, sajnos, ebben sem jeleskedik.

– Az ördög vigye el! – Poller arca elvörösödött a méregtől. – Ezt elnéztem.

– Nahát! Ilyet! Hallgassák, micsoda dráma volt tegnap a Fő utcán! – Willnrotterné tekintete visszavándorolt az újság lapjaira. Folytatta az olvasást:

– Vitrioldráma a Fő utczán. Krajnicz Veronika cseléd régebb idő óta szerelmi viszonyt folytatott Adamkovics István 85. gyalogezredbeli katonával. Hogy, hogy nem, de Veronika arra a szomorú tapasztalatra jutott egy szép napon, hogy bizony az ő kiszemeltje nem igen viszonozza szerelmét. Hogy pedig emiatt bosszút álljon, az alkalmat leste tervének keresztülvitelére, ami tegnap a Fő utczán sikerült is. A szerencsétlen katonát ugyanis tisztán szerelemféltésből vitriollal végigöntötte úgy, hogy az annak következtében szemeire megvakult.

– Ez iszonyatos – mondta elkerekedett szemekkel Bartkovics Grizelda. Tekintetében a meglepődöttség együttérzéssel vegyült. – Annyira lesújtanak a rossz hírek. Miért nem képes mindenki békében élni egymással? Ezekről a csúnya dolgokról a gonosz szellemek tehetnek, melyek megszállják az embereket, és ilyen rossz cselekedetekre sarkallják őket. Mi másért lenne képes valaki ártani a szerelmének? – Lopva Keresztessy Györgyre nézett.

Willnrotter Julianna elengedte a füle mellett Bartkovics sületlenségeit. Ehelyett bosszúsan, undorral teli grimaszt vágva megjegyezte:

– Ah, ez a söpredék! Ilyen cirkuszt csapni, ráadásul a nyilvánosság előtt. Szánalmas! Az ilyen csótányoktól hemzseg a város, rosszul vagyok tőlük. El kellene őket taposni! Mindig mondom a férjemnek, hogy képviselőként javasoljon ezekre az egyénekre vonatkozó kijárási tilalmat. Ha patkányok módjára nem mászhatnának elő, mindjárt lélegezhetőbb lenne a levegő.

Odakint a közelben ismét lecsapott egy villám, majd a mennydörgés megzörgette az ablaküveget. Willnrotter Julianna szinte megugrott, és a szívéhez kapott, annyira megijedt.

– Te jó ég! – forgatta bosszúsan a fejét.

A férje jóízűen felnevetett.

– Látod, drágám, a fenti öregnek sem tetszik, hogy másokat ócsárolsz.

– Nekem meg az nem tetszik, hogy egyfolytában esik az eső. Elegem van már ebből az időjárásból! Május van, ilyenkor már élvezni kellene a napsütést. Ehelyett mit kapunk?! Vizet! Sok-sok vizet! Milyen lehangoló.

A ház ura végig csendben maradt. Továbbra is csak ült a fotelban, és figyelt. Valami nyomasztotta. A társaság többi tagjának ez természetesen nem tűnt fel, mivel mindenki a szószátyár pletykafészekre figyelt.

– Van egy ötletem! – jelentette ki diadalmasan Bartkovics Grizelda. – Mit szólnának hozzá, ha szeánszot tartanánk? A múltkor is olyan jó móka volt.

– De még milyen! – mondta bosszúsan Willnrotter Julianna. – Egész éjszaka nem aludtam miatta.

– Az ördög sosem alszik – mormolta az orra alatt alig hallhatóan a férje.

– Pedig én azt hittem, hogy ön nem hisz az ilyesmiben – mondta Poller.

– Nem is hiszek – jelentette ki határozottan Willnrotterné –, de az az asztal a frászt hozza rám.

– Szerintem trükk van az egészben, kísértetek nem léteznek. De az asszony aznap éjjel le sem hunyta a szemét. Végre van valami, amitől ő is retteg – kuncogott Willnrotter László.

– Te csak ne nevess ki! – sziszegte a neje.

– A szellemidézés szerintem jó öltet – mondta Török József, majd belekortyolt az italába –, addig sem unatkozunk.

– Mit szólsz hozzá, drágám? – nézett kérdőn a férjére Keresztessy Antónia.

A ház ura elgondolkodva ült a fotelban. A neje kérdése visszazökkentette a valóságba. Nem válaszolt azonnal. Beleszívott egyet a szivarba, majd miután kifújta a füstöt, homlokráncolva csak ennyit mondott:

– Semmi akadálya, menjünk át a könyvtárba!

A vacsora óta most szólalt meg először. Kiitta az utolsó csepp bort a pohárból, elnyomta a szivart a mellette álló kisasztalon lévő hamutartóban, lassan, de magabiztosan feltápászkodott a fotelból, és határozott léptekkel kivonult a szalonból. A társaság többi tagja követte.

II

A vihar még mindig a város felett keringett, az eső hevesen verte a háztetőket. Újabb elektromos kisülés cikázott végig az égbolton, majd a késve érkezett hang hatalmas robajjal megrezegtette az ablakokat.

A héttagú társaság a könyvtár közepén lévő, diófából készült, háromlábú neoreneszánsz asztal körül ült. A helyiség falait teljesen eltakarták a vaskos kötetek alatt roskadó polcos szekrények. A megvilágítást az asztal és szekrény között álló kandeláberen pislákoló viaszgyertyák biztosították, de időnként a villámlás okozta erős fény is bevillant a félhomályba.

A kör alakú, száz centiméter átmérőjű asztallap peremén az ábécé betűi sorakoztak, és számok 0-tól 9-ig. Középre egy, az okkultizmussal kapcsolatos szimbólumot véstek: két különböző átmérőjű, közös középponttal rendelkező kör belsejében szabályos ötszög átlói által alkotott, lefelé mutató ötágú csillagot, melynek ágainál egy-egy ismeretlen írásjel díszelgett a két körvonal között. Az planchette-nek nevezett, fából faragott, szív formájú mutató, melynek a közepén tátongó kör alakú lyukba nagyító üveglencsét illesztettek, az A betűn pihent.

Az asztal körül helyet foglaló jelenlévők megfogták egymás kezét. Néhányan feszültnek látszottak, de a legtöbbjük szórakozásként fogta fel a programot. A spiritizmus nagyjából ötven évvel ezelőtt terjedt el az Egyesült Államokból, és azóta Magyarországon is nagy népszerűségnek örvendett. Remek szórakozást jelentett különféle összejöveteleken.

– Mindenki felkészült? – kérdezte Keresztessy György sejtelmes mosollyal az arcán.

– Igen, drágám – mondta határozottan a neje, aki a jobbján foglalt helyet.

– Remélem, ez most nem lesz olyan, mint a múltkor – jegyezte meg Willnrotter Julianna, aki Keresztessy Antónia és Török József között ült.

– Mindenki engedje el magát, máskülönben nem fog működni – jelentette ki magabiztosan Bartkovics Grizelda, aki Török József jobbján trónolt. Boldogság töltötte el, mivel azt csinálták, amit a leginkább szeretett. – Adják át magukat a természetfölötti erők ölelésének.

– Szórakozás az egész, semmi több – nyugtatta a nejét Willnrotter László, aki Bartkovics Grizelda és a kört bezáró Poller Mihály kezét fogta.

– Heten vagyunk, mint a gonoszok – állapította meg Poller.

Amint ezt kimondta, odakint ismét erős fény villant, amit kisvártatva óriási robaj követett. A társaság tagjai összerezzentek, libabőrösek lettek. Igazán ijesztő időjárás társult ehhez a tevékenységhez.

– Akkor kezdjük is el! – jelentette ki Keresztessy György. – Hölgyeim és uraim, csendet kérek!

Mindenki kíváncsian a vendéglátóra meredt. Arra vártak, hogy idézze meg a szellemet, majd tegye fel neki a kérdéseit. Rövid hatásszünet után bele is vágott.

– Lehetséges-e a kapcsolat? – kérdezte a gépész. Mivel nem történt semmi, újból feltette a kérdést, ezúttal hangosabban.

Ekkor a planchette megmozdult. Keresztessy mosolygott az orra alatt, miközben a többiek lélegzet-visszafojtva figyelték, amint a mindig kör alakú pályát leíró mutató bármilyen külső segítség nélkül betűről betűre siklik, soha nem érintve az asztal közepébe vésett ötágú csillagot. A betűket a planchette közepén lévő gyűjtőlencse a kétszeresére nagyította. Az IGEN szó jött ki. Mintegy kicsúcsosodásként villám fénye töltötte el a könyvtárat.

– Igen – mormolta lelkesen az orra alatt Bartkovics Grizelda, miután a hangos mennydörgés abbamaradt. Olyan izgatott volt, mint a karácsonyi ajándékot türelmetlenül kicsomagoló gyermek.

– Ki vagy? – kérdezte a vendéglátó, de válasz híján hozzátette: – Mi a neved?

A planchette ismét vándorolni kezdett a betűkkel és számokkal teleírt asztallapon. Először a H betűre csúszott, majd egy-két másodperc után az A-ra vándorolt, onnan az L-re siklott, majd az Á-ra, végül pedig az L betűn állapodott meg. HALÁL.

A szellemidézők tátott szájjal összenéztek, mindnyájukban egy pillanatra megállt az ütő.

Keresztessy György tovább kérdezett:

– Van valami üzeneted a számunkra?

A planchette megint megmozdult, ezúttal sokkal gyorsabban csúszott az asztallapon. A résztvevőknek nagyon oda kellett figyelniük, hogy minden betűt megjegyezzenek. A következő szó jött ki: VESZÉLY.

A résztvevők szíve egyre erősebben kalapált, majd kiugrott a mellkasukból, hátukon futkosott a hideg. Leginkább Willnrotter Julianna rémült halálra, legszívesebben kirohant volna a helyiségből, de az őt közrefogó egyének olyan görcsösen markolták a kezét, hogy képtelen lett volna kiszabadulni a szorításukból.

– Milyen veszély közeleg? – tette fel a következő kérdést Keresztessy.

Alig fejezte be a mondatot, a planchette már vándorolt is egyik betűről a másikra, a sok szempár nem győzte követni. Az A betűt a P követte, majd a mutató az O-ra siklott, de még mindig nem állt meg. A planchette fél perccel később az I betűn fékezett csak le. APOKALIPSZIS KATONÁI.

Fénycsóva cikázott végig az égbolton, mely nappali fénnyel töltötte el a környéket. A helyiségben csend honolt, amit csak az ablaküveget verő eső monoton zaja tört meg.

– Apokalipszis katonái? – szólalt meg végül remegő hangon Bartkovics Grizelda. Egyedül ő volt képes kimondani a tizenkilenc betűből álló szót.

Fülsiketítő robaj remegtette meg az egész világmindenséget, mire a résztvevők ijedten megugrottak. Még most sem engedték el egymás kezét.

– Hogyan lehet megelőzni a veszélyt? – Keresztessy Györgynek látszólag nem volt kedve felhagyni a kérdezősködéssel.

A planchette ismét mozgásba lendült, majd a következőt betűzte ki: LELEPLEZÉS.

Ekkor különös dolog történt. Halk sziszegés kíséretében enyhe fuvallat áramlott be a könyvtárba, amely fokozatosan szellővé erősödött. Mintha megnyílt volna a pokol kapuja, és elkárhozott lelkek ezrei özönlenének ki a felkészületlen anyagi világba. A kerek asztal és a polcos szekrények mintegy földrengés hatására remegni kezdtek. A bőrkötésű, vaskos kötetek hangos koppanással estek le a parkettás padlóra. A megrémült jelenlévők közül néhányan jajongásba fogtak, leginkább Willnrotterné adott hangot a félelmének. Az ismeretlen helyről érkezett szellő belekapott a hölgyek hosszú hajába és a pislákoló gyertyák apró lángjaiba, melyek rövid időre – a friss, oxigéndús levegő hatására – élénkebben fellobbantak, majd végleg kialudtak. A helyiségre koromsötétség telepedett.

– Mi történt? – kérdezte egy megrémült férfihang, amely valószínűleg Poller Mihályé volt.

– Te jó ég! – kiáltott fel egy női hang, minden kétséget kizáróan Willnrotter Juliannáé.

– Minden rendben lesz, csak őrizzük meg a nyugalmunkat! – csendült fel Bartkovics Grizelda hangja. Bár igyekezett higgadtnak látszani, ő is össze volt zavarodva a történtek miatt.

A sötétséget ekkor erős fény törte meg. Egy pillanatig tartott csupán, de ez éppen elég volt ahhoz, hogy a jelenlévők meglássák. Mindenki elengedte a másik kezét, majd gyorsan felugrottak az asztaltól. A hölgyek rémülettel teli sikoltozásba kezdtek, amit a mennydörgés zaja nyomott csak el.

Néhány másodperc elteltével enyhe világosság támadt. Valaki meggyújtott egy petróleumlámpát, amit végszükség esetére az egyik polcon tartogattak. A lángja Willnrotter László arcát világította meg, aki ismét fényt lehelt a sötétségbe.

Amikor hozzászokott a szemük a halvány fényözönhöz, mindenki ijedten a helyiség ugyanazon pontjára meredt. Megszólalni sem tudtak a torkukat elszorító gombóctól. Willnrotter Julianna szinte azonnal összecsuklott, és eszméletét vesztve elterült a padlón.

Az asztalnál egyetlen személy maradt csak ülve. Az illető arcán rémület tükröződött. A szeme felakadt, és élettelenül meredt maga elé a semmibe.

Keresztessy György véres mellkasából egy kés markolata állt ki.

Gyilkosa látszólag a túlvilágról csapott le rá.

III

– A gyilkos alapos munkát végzett – konstatálta Ondrácsek Jenő rendőrorvos, aki a holttest fölé hajolva a kést vizsgálta –, semmit sem bízott a véletlenre.

– Szerencsére ezúttal könnyebb dolgunk lesz – jelentette ki Kelecsényi Béla rendőralkapitány. – A gyanúsítottak számát hat főre szűkíthetjük. Nyilván azok között kell keresnünk a tettest, akik a szellemidézés alatt itt tartózkodtak az áldozattal – húzta el a száját szemforgatva, mivel nem hitt a természetfölötti jelenségekben.

Háromnegyed órával a gyilkosság elkövetése után Keresztessy György Fazekas utcai házának könyvtárát ellepték a kassai rendőrkapitányság alkalmazottai, hogy elvégezzék a helyszíni szemlét. A bizonyítékokat kereső rendőrök sötétszürke posztóból készült zubbonyt viseltek, melyen aranyozott gombok csillogtak, lábukat sötétszürke nadrágba és bőrcsizmába bújtatták. Fejüket kékessárga zsinórral átkötött, fekete nemezkalap fedte, elöl a magyar címert ábrázoló óncímke fénylett.

Kelecsényi Béla a könyvtár ablakához lépett, és az üvegtáblán keresztül a szűk utcát figyelte, melyet még most is áztatott az eső. Közben jobb kezében tartott, tompa hegyű ceruzájának végét rágta, és azon agyalt, mi is történhetett itt valójában. A szemtanúk – akik egyben gyanúsítottak is voltak – elmondása szerint szeánsz közben furcsa, eddig még nem tapasztalt jelenségre lettek figyelmesek, s miután a gyertyák kialudtak, a megidézett szellem meggyilkolta a vendéglátójukat. Micsoda badarság! A szemtelenek még arra is megesküdtek, hogy nem engedték el egymás kezét. Azt hitték, ez majd mindenkinek alibit biztosít. Az alkapitány utálta, ha szórakoznak vele, attól mindig dühbe gurult. Ingerültségét úgy tudta a legjobban levezetni, ha a ceruza végét rágta. Ez némileg enyhítette a feszültségét, s így higgadtan mérlegelni tudta a helyzetet. Bal kezében tartott, bőrbe kötött jegyzettömbjének lapja még üresen állt, a rendőrorvos szakvéleményére várt.

A derék termetű Kelecsényi közel járt a negyvenhez, markáns arcvonásai katonai múltját tükrözték. Pedert bajusza és rövid hajától lenyúló oldalszakálla gondozására nagy figyelmet fordított. Átható, szürke tekintete és vastag hangja tekintélyt parancsolt, amit a szürke rendőregyenruháján díszelgő, magas rangjára utaló, aranyszálakból szőtt három rózsa még csak fokozott. Ennek ellenére mégis megőrizte jámborságát, igazságossága miatt nagyon népszerű volt alárendeltjei körében.

– A sebből csak úgy dől a vér, ami arra enged következtetni, hogy a kés szíven találta, ráadásul szokatlanul mélyre hatolt – állapította meg Ondrácsek. Elővett egy szögmérőt, amivel egy képzeletbeli merőlegeshez viszonyítva megmérte a kés beesési szögét. – Nagyjából tizenöt fokos szög alatt döfték bele az áldozatba, a markolat a jobbja felé irányul.

Az alkapitány visszatért a valóságba, elfordult az ablaktól, kikapta ceruzájának végét a fogai közül, és lejegyezte az orvos észrevételét.

Ondrácsek Jenő továbbra is az áldozatot fürkészte. Azonnal kiszúrta, hogy Keresztessy György arcára ráfagyott a rémület, amely közvetlenül a halála előtt környékezte meg. Megüvegesedett szeme talán valami iszonyatosat láthatott. Sosem találkozott még ilyen esettel. A szeánsz résztvevői meg vannak győződve arról, hogy a gépészt kísértet tette el láb alól. Sületlenség! A bűncselekményt hús-vér ember követte el, valaki a vendégek közül, és az illető hamarosan leleplezésre kerül.

A vékony Ondrácsek negyven fölött járt. Sötétbarna, apró szemei drótkeretes szemüveg mögül vizslatták a holttestet. Hosszúkás arcát fekete, göndör haja keretezte, enyhén ívelt orra alatt vastag bajusz billegett. Mivel eléggé fázós volt, még mindig téli, fekete nagykabátot viselt. Rendkívüli szakértelmének köszönhetően nagy elismerésnek örvendett, úgy a kollegák, mint a széleskörű nyilvánosság előtt. Ráadásul az április végén megtartott városi tisztújító közgyűlésen az a megtiszteltetés érte, hogy a főispán főorvosnak nevezte ki. A sikertől azonban nem szállt fejébe a dicsőség, továbbra is szerény és közvetlen maradt.

– Keresztessy György elismert gépész volt, méghozzá okleveles – mondta Kelecsényi. – Gépeket javított és tervezett. Leginkább gőzgépekre szakosodott. A felmenői egykoron nemesek voltak, de a család idővel elszegényedett. Szülei ennek ellenére taníttatták, biztosították számára a megfelelő körülményeket. Tanulmányai befejezése után jó szakember lett belőle. Igyekezetének és szorgalmas munkájának köszönhetően viszonylag szép vagyonra tett szert, de ennek majd még pontosabban utánanézek. Ráadásul jóval fiatalabb feleséget talált magának. Házasságukból gyermekek nem születtek. És most valaki úgy döntött, véget vet a jó kis életének. – Rövid szünet és egy sóhajtás után megkérdezte: – Ujjlenyomatok?

Az orvos előhúzta kabátja zsebéből a nagyítóját, és közelebbről is szemügyre vette a kés markolatát. Szabad szemmel nem látott egyet sem, ezért előhúzott egy ecsetet és egy kis pléhdobozt, amely hamut tartalmazott. Az ecsetet belemártotta a hamuba, majd óvatosan rákente a gyilkos fegyver markolatára.

– Semmi – jelentette ki homlokráncolva Ondrácsek. – A tettes nagyon óvatos volt.

– Értesüléseim szerint az áldozat jobbján a neje ült, a balján pedig az a Poller nevű alak, az, amelyik Adler és Gold likőrgyárában dolgozik. Szerintem az egyikük döfte szíven, hiszen ők ültek hozzá a legközelebb. Ráadásul egyedül ők engedhették el az áldozat kezét anélkül, hogy a jelenlévők közül bárki is észrevette volna.

– Kizárt, hogy ezt nő tette. A penge behatolásának mélysége alapján bátran kijelenthetem, hogy ez férfierőre vall.

– Vannak erős nők, főleg a fiatalok, így nem zárhatjuk ki a feleséget sem. Persze annak a Pollernak is alaposan a körmére kell néznünk – mondta Kelecsényi.

– Úgy bizony, én rá szavazok – mormolta az orra alatt a rendőrorvos. – De azért derítsük ki, hogy a két főgyanúsítottunk jobb- vagy balkezes-e, mert ugye az a tény is közrejátszik.

– Ez igaz. Persze meg kell állapítanunk az indítékot is. Ebből aztán eléggé nagy botrány lesz. Arról nem is beszélve, hogy a gyanúsítottak között van Willnrotter képviselőtársunk is. No, most jön még csak a napilapok aranykorszaka. Az újságírók úgy lecsapnak a témára, mint héja a húsvéti nyuszira.

Kelecsényi és Ondrácsek szintén Kassa tisztikarának a tagja volt, így mindketten jól ismerték Willnrotter Lászlót. Nem igazán kedvelte őt senki sem, mivel az élő fába is belekötött. Tipikus szőrszálhasogató volt. Állandóan azzal támadta a polgármestert, hogy nem jól gazdálkodik a város pénzével. Ráadásul az volt a rögeszméje, hogy a város első embere még sikkasztott is, de persze ezt nyilvánosan nem hangoztatta, mivel állítását nem tudta bizonyítékokkal alátámasztani.

Az alkapitány szemügyre vette a kerek asztalt, melynek lapjába betűket, számokat, valamiféle különös jeleket és egy nagy ötágú csillagot véstek. Távol álltak tőle az efféle marhaságok, de volt némi áttekintése a szimbólumok és titkosírás terén, ezért tudta, hogy az előtte lévő véset az okkultizmussal függ össze.

Kelecsényi mindent pontosan lejegyzett a jegyzettömbjébe. Rövid, határozott, egyszerű és világos mondatokkal fogalmazta meg az áldozat pontos leírását és a rendőrorvos észrevételeit. Végül leskiccelte a tetthely alaprajzát, berajzolva az ajtót, ablakokat és berendezést. Pontosan megjelölte az égtájakat is, hogy megkönnyítse magának a jelentés megírásánál való tájékozódást, amit majd az irodájában végez el.

Amikor befejezte a jegyzetelést, kijelentette:

– Itt az idő kihallgatni a gyanúsítottakat.

Elindult az ajtó felé, átlépve a padlón heverő könyveket, melyek a szellemidézés alatt potyogtak le a polcokról. Látta, hogy nem mind szól gépészetről vagy matematikáról: volt olyan kötet is, amely orvosi szakirodalommal foglalkozott. Keresztessy György kész polihisztor volt, gondolta Kelecsényi, miközben kivonult a könyvtárból. Ondrácsek követte.

IV

– Meddig akarnak még itt tartani minket?! – harsant fel bosszúsan Willnrotter Julianna, amikor az alkapitány és a rendőrorvos belépett a szalonba.

A nő abban a fotelban foglalt helyet, amelyikben Keresztessy György ült a szellemidézés előtt. Még mindig bágyadt volt, ami nem csoda, hiszen a hulla megpillantását követően elájult. Férje a fotel karján pihent, és aggodalmas arccal figyelte a nejét.

Keresztessy Antónia az asztalnál ülve fájdalmasan zokogott, a fölé hajoló Bartkovics Grizelda pedig próbálta megvigasztalni, nem sok eredménnyel.

Poller Mihály Török Józseffel együtt az ablaknál állt. Mindketten közömbös tekintettel figyelték a szalon közepén szobrozó fiatal, derék rendőrt, akit a felettese azzal bízott meg, hogy tartsa szemmel a gyanúsítottakat, és akadályozza meg a közöttük való felesleges fecsegést. Poller közben a körmét rágta, amit gyakran csinált hasonló idegállapotában, így szinte alig volt neki. Török csuromvizes volt, a ruhájáról lepotyogó vízcseppek fokozatosan beivódtak a szőnyegbe.

A sűrű viharfelhők lassan elvonultak, de az eső még mindig kopogott az ablakon, igaz, már nem olyan erőteljesen, mint egy órával ezelőtt. A villámok már valahol északkeleten csapkodtak.

– Addig maradnak itt, ameddig mindenkit ki nem hallgatunk – szögezte le határozottan Kelecsényi, miközben szigorú tekintettel végigmérte a társaságot.

A gyanúsítottak arcára ekkor félelem ült ki, még Keresztessy Antónia is abbahagyta a zokogást. Tudták ugyanis, hogy mozgalmas és fárasztó éjszakának néznek elébe.

Második fejezet

A VISSZATÉRŐ MÚLT

I

A huszonnyolc esztendős, magas, szikár Grossz Kálmán sűrű köd burkolatában állt. A talpa alatt vasúti sínek nyújtóztak a végtelenségbe. Összerezzent, amikor zakatolás zaja ütötte meg a fülét. Vonat közeledett. Tudásra szomjazó barna szemét hunyorítva meresztette a távolba, de egyelőre még nem látta a vasúti jármű körvonalait. Sötétszürke öltönye – mint mindig – krétaporos volt, ami foglalkozásáról árulkodott. Természettant oktatott a Magyar Királyi Főreáliskolában, ezért ismeretes volt számára a gőzmozdonyok működése, sebessége, ráadásul az akusztikából szerzett tudását felhasználván fejben ki tudta számítani a vonat távolságát: körülbelül száz méterre lehetett tőle.

Néhány másodperc elteltével fénycsóva szivárgott át a ködfátyolon, s egyre erősebben világította meg értelmességet sugárzó sima arcát, mely fölött rövidre nyírt, enyhe hullámokba rendezett, sötétbarna haja díszelgett. A vonat már csak ötven méterre volt tőle, és a legnagyobb sebességével száguldott feléje. Félre akart ugrani és a földre vetni magát, de mozdulni sem tudott. Mintha odaragadt volna. Még segítségért sem tudott kiáltani, mivel a hangszálai is furcsamód cserbenhagyták.

Hamarosan kirajzolódott a ködben a zakatoló mozdony sziluettje. A fényszórója által kibocsátott nyaláb elvakította, ezért jobb kezét az arca elé tartva beárnyékolta a szemét. Megállíthatatlanul csökkent a távolság közte és a vonat között, már csak másodpercei voltak hátra az életéből. Érezte, hogy a füstoszlopot maga után húzó gőzmozdony eleje szinte már megérinti az arcát.

Ekkor hatalmas világosság támadt. Vakító fény telített be mindent.

Amikor a fényár eltűnt, egy smaragdzöld színben pompázó réten találta magát. Semmi hegy, domb, fa vagy épület, csak a végtelen, fűszőnyeggel fedett síkság, amit egy sínpár szelt ketté. Óvatosan elindult, és megnyugvással vette tudomásul, hogy a lábai ismét engedelmeskednek, irányíthatók. Ahogy így sétálgatott a sínek mentén, véletlenül belerúgott valami puhába. Megállt, lehajolt, és felvette a földről. Nem nézett rá, de érezte, hogy a karját meleg folyadék önti el. Tett néhány lépést előre, majd újból felkapott valamit a fűről. Továbbsétált. Lenézett, és látta, hogy egy emberi lábat és egy kart szorongat vérrel bepiszkolt kezében. Az arcán mindvégig közömbösség ült, nem támadt tőle iszonytató érzése. Ellenkezőleg, szája mosolyra húzódott, mint akinek tetszik a levágott testrészek látványa. Egyszer csak megállt, lehajolt, letette a lábat és a kart, majd egy keményebb, gömb alakú testet emelt fel a földről.

Tágra nyílt, fürkésző barna szempár meredt vissza rá. A sajátja. A tulajdon fejét szorongatta a kezében, amely kajánul mosolygott rá. Viszonozta a mosolyt. A levágott fej ekkor elvörösödött, szemei kidülledtek, a halántékán szétágazó erek megduzzadtak, majd miután a száját fájdalmas ordítás hagyta el, egyszerűen felrobbant. Mindenfelé vér és agyvelő fröccsent.

Grossz felriadt rendszeresen visszatérő rémálmából. Homlokán a hideg verejték cseppjei gyöngyöztek, a szája kiszáradt. Zihálva lélegzett, szíve hevesen kalapált. Még most sem szokott hozzá az iménti álomképhez, pedig már kilenc éve gyötörte. Egy rossz családi emlék váltotta ki, amit soha nem lesz képes kiverni a fejéből.

Miután kitörölte az álmot a szeméből, tudatosult benne, hogy nem az ágyában fekszik. Mindenféle kacattal megrakott asztalnál ült a Mészáros utcai házában berendezett laboratóriumában, amit ő csak a tudomány kápolnájának nevezett. Az éjjeli vihar közepette aludt el, mialatt legújabb találmányán dolgozott. Közben az asztalán elhelyezett gyertya csonkig égett, majd belefulladt a megolvadt viaszba. A padlón régebben összetákolt ketyeréi sorakoztak, melyeket vastag porréteg borított. A falon matematikai egyenletekkel teleírt tábla lógott, a mellette lévő falióra reggeli háromnegyed hatot mutatott. Hosszú ásítás hagyta el Grossz száját, majd kinézett az ablakon. Már virradt ugyan, de a felkelő napot eltakarták az égbolton úszó felhők, melyek csendesen permetezték az utcákat.

Kopogtattak a bejárati ajtón. Vajon ki lehet az ilyen korán? Nem nagyon van ideje reggeli vendégfogadásra, mivel hamarosan mennie kellett dolgozni, hogy letanítsa a szerdai órarendje szerinti órákat. Nem volt most kedve a társalgáshoz. Lassan feltápászkodott a székről. Érezte, hogy a különös alvási testhelyzet miatt fáj a nyaka és a gerince. Kiballagott házi laboratóriumából, végigaraszolt a fogadószobán, ahonnan kijutott a rövid folyosóra. A bejárati ajtóhoz lépett, majd miután kinyitotta azt, egy fiatal, fekete selyemruhába öltözött nő állt előtte. A feje fölött esernyőt tartott, hogy megvédje magát az esőtől, karikás szemei viszont könnyben úsztak. Úgy tűnt, eléggé zűrös éjszakája lehetett.

Keresztessy Antónia arcáról lerítt a kétségbeesés.

Grossz a meglepetés hatására egy darabig hallgatott, majd hűvösen megkérdezte:

– Te mit keresel itt?

– A segítségedre van szükségem – felelte remegő hangon a nő.

Már csak ő hiányzott a szerencséjéhez, gondolta magában a férfi. Nem elég, hogy csaknem minden éjjel a rémálmai ébresztették fel, Keresztesy Antónia látogatásával méginkább felerősödtek a régi emlékek, melyektől kétségbeesetten szabadulni kívánt. El akarta küldeni, de valami azt súgta neki, hogy hallgassa meg. Némi habozás után intett a fejével a nő felé, jelezvén, hogy fáradjon beljebb.

Alig egy perc múlva már a fogadószoba közepén álló szögletes asztal mögött ültek: a nő a viharvert kanapén, a tanár pedig vele szemben, a két karosszék egyikén. A falak mentén vaskos kötetekkel telerakott könyvespolcok húzódtak.

Grossz megkérdezte, nem kér-e teát vagy kávét, de a nő illedelmesen visszautasította az ajánlatot. Ennek ő örült is, mivel remélte, látogatója nem marad sokáig.

– Miről van szó? – kérdezte közömbösen a férfi.

Keresztessy Antónia sóhajtott egyet, szemmel láthatóan erőt vett magán, hogy képes legyen elmondani látogatásának okát.

– Az éjjel meggyilkolták a férjemet – bökte ki végül. Az utolsó szó kiejtésénél elcsuklott a hangja.

Grosszt akarata ellenére is elárasztották az emlékek. Csak tizenkilenc éves volt, amikor először megpillantotta a most vele szemben helyet foglaló nőt. Akkoriban még Gál Antóniának hívták, ez volt a lánykori neve. A szépségéből mit sem veszített, pedig azóta már kilenc esztendő telt el. Grossz Kálmán első látásra beleszeretett, noha számára ő tiltott gyümölcsnek számított. A nő ugyanis egy másik férfi mennyasszonya volt, akit Grossz nagyon jól ismert. A csillapíthatatlan érzelmekkel küzdő férfi nem tudott parancsolni az érzelmeinek, s így végül engedett a kísértésnek, Gál Antónia pedig nem állt ellen. Mindketten fiatalok és naivak voltak, nem gondoltak tettük következményére. A szerelmi kalandnak azonban nagyon rossz vége lett.

– És nekem ehhez mi közöm? – kérdezte ridegen a tanár. Kisvártatva hozzátette: – Mit akarsz, mit tegyek?

– Találd meg a gyilkost – mondta könyörögve, de határozottan Keresztessy Antónia.

Grossz körülbelül hat évvel ezelőtt értesült az újságból, hogy élete nagy szerelme férjhez ment egy nálánál jóval idősebb férfihez. A hír nem okozott neki fájdalmat, csak azt bánta, hogy annak idején belehabarodott. A nő iránt érzett vonzódás ugyanis tönkretette a családját.

– Miért pont én? – Grossz nyers nevetést hallatott.

– Legutóbb is ti lepleztétek le a gyilkost, mivel a rendőrség képtelen volt rá.

A nő a négy hónappal ezelőtti bonyolult esetre célzott, amikor a Kossuth Lajos utcában meggyilkolták azt a fiatal nőt. Mindenki vámpírra gyanakodott, azonban végül kiderült, hogy nem természetfeletti lény állt a bűncselekmény mögött.

– Abba az ügybe csak úgy belecsöppentünk – a férfi igyekezett ellenérveket felhozni, hogy a nőt elkedvtelenítse.

– De remek munkát végeztetek, hírnevet is szereztetek ezáltal. Még Budapesten is beszéltek rólatok – Keresztessy Antónia hajthatatlan volt.

– Mondj egyetlen okot, hogy miért segítsek neked! – Grossz hangja élesen csengett.

A nő rövid szünetet tartott. Szemébe újabb könnyek tolultak.

– Mert a rendőralkapitány engem gyanúsít a bűncselekmény elkövetésével.

– És te tetted? – kérdezte szigorúan a tanár, bár látván a nő megdöbbenését, azonnal meg is bánta. Nem akarta bevallani magának, de kezdett sajnálatot érezni iránta.

Grossz kérdése kegyetlenül hasított bele Keresztessy Antónia meggyötört szívébe. Erős késztetést érzett, hogy sértődötten felpattanjon és elrohanjon, de nem tette. Ehelyett higgadtan válaszolt:

– Nem!

– Akkor nincs mitől félned. Az alkapitány becsületes ember, előbb-utóbb be fogja bizonyítani az ártatlanságodat. Nem kellünk mi ehhez.

– Kérlek – esdeklett tovább rendíthetetlenül. Kisvártatva hozzátette: – Fizetnék is nektek érte.

Grossz felhúzta a szemöldökét. Kimondottan sértette a nő ajánlata, legbelül dühöngött. Mit képzel ez magáról? Azért, mert az ölébe hullott a férje vagyona, már azt képzeli, hogy mindenkit megvásárolhat? Aztán lehiggadt, mert eszébe ötlött, hogy éppen a ráhagyott örökség teszi őt a gyilkosság első számú gyanúsítottjává.

– Ha el is vállalnánk, biztosan nem pénzért – jelentette ki visszafogottan a tanár, majd megkérdezte: – Mi történt pontosan tegnap este?

Keresztessy Antónia röviden elmesélte neki az eseményeket, kezdve a vacsorával, a szellemidézésen át egészen az éjszakába nyúló kihallgatásig.

– Akkor, ha jól értem, szeánsz közben történt, nemde? – kérdezte Grossz a beszámoló után.

A nő bólintott.

Grossz nem hitt a természetfeletti jelenségekben. Tudós létére úgy vélte, mindenre van ésszerű magyarázat, de amit az emberek nem ismernek, annak misztikus sajátosságot tulajdonítanak. Már látta maga előtt Rhédey Anna arcát, miután értesül a különös esetről. Biztosan felcsillan majd a szeme, és mohó nyomozásba kezd.

– Tehát rajtad és a férjeden kívül még öt fő volt jelen – gondolkodott hangosan a tanár.

– Igen, de a szellemidézés alatt senki sem engedte el a másik kezét, így egyikük sem tehette.

– És a férjed most mégis halott – vágta rá határozottan, de látván az özvegy fájdalmát, azt kívánta, bárcsak a megjegyzését megtartotta volna magának. – Rajtatok kívül ki tartózkodott még a házban?

– Csak a szakácsnő és a cseléd. De ők akkor a konyhában voltak.

– Van valamilyen elképzelésed róla, hogy miért ölhették meg a férjedet?

– Nincs! A jelenlévők közül tudtommal senkinek sem volt rá oka.

– Hm, ez érdekes.

Rövid időre mindketten elhallgattak. Grossz Kálmán eltöprengett a felvázolt tényeken, Keresztessy Antónia pedig kíváncsian fürkészte a férfi arcát.

– Tehát, elvállaljátok az ügyet? – törte meg végül a csendet a nő.

Grossz sóhajtott egyet.

– Még nem ígérek semmit. Meg kell vitatnom Anna kisasszonnyal. Azonnal értesítelek, mihelyt jutunk valamilyen elhatározásra.

– Ha esetleg úgy döntenétek, hogy eleget tesztek a kérésemnek, itt a címem.

A nő átnyújtott Grossznak egy papírlapot az utca nevével és a házszámmal, majd felállt a karosszékből. Grossz kikísérte a folyosóra. Keresztessy az ajtó előtt hirtelen megtorpant, és szembefordult a férfival. Az arcán bűnbánat tükröződött.

– Kálmán, én nagyon sajnál…

Grossz jobb kezének rövid vágó mozdulatával csendre intette.

– Nem akarok róla beszélni! Ha el is vállaljuk az ügyet, a társalgásunk csakis a nyomozással kapcsolatos tényekre fog korlátozódni. Tartsuk a tisztes távolságot, ez lesz a legjobb.

E mondat befejezése után farkasszemet néztek egymással. Óriási feszültség áramlott közöttük. Keresztessy Antónia elsápadt, mindössze csak egy alig látható bólintásra volt képes. Megrökönyödve távozott.

Miután Grossz becsukta mögötte az ajtót, visszavonult a laboratóriumába, az ablak alatti fából összetákolt kisasztalhoz lépett, és felemelte a rajta lévő telefon kagylóját, amit két hónappal ezelőtt Rhédey Anna vezettetett be neki. Egyelőre csak Kassán belül lehetett telefonálni, a városok közötti összeköttetésre még úgy fél évtizedet várni kellett, de már ez is nagy haladás volt a távolsági beszélgetés terén. Grossz hálával tartozott a színésznőnek, amiért lehetővé tette számára a modern technika által biztosított kommunikációs csatorna használatát, azonban egyben Rhédey érdeke is volt, hogy gyorsabban elérje a társát, ha netán valamiféle rejtélyről értesül. A tanár az ő számát tárcsázta éppen.

II

Rhédey Anna Rózsa utcai házának ebédlőjében éppen kiegyensúlyozott reggelijét fogyasztotta, amely az ebédig elegendő energiát biztosított a számára. Természetesen az illatozó kávé sem hiányzott az asztalról, mely nélkül két lépést sem tudna tenni.

A stílusosan berendezett, méretes ebédlő remek ízlésről és a ház tulajdonosának jó anyagi helyzetéről tanúskodott. A falon alig volt üres hely. A hosszú, intarziás, üvegajtós szekrény polcain festett kínai porcelánból készült étkészlet díszelgett. Nem messze tőle hatalmas ingaóra ütötte el a reggeli fél hetet. A gazdagon faragott falitükör körül olajfestmények sorakoztak. A helyiség közepén esztergált lábú tölgyfa asztal állt, keményfából faragott székekkel körbevéve, melynek egyikén a ház úrnője foglalt helyet.

A huszonhat éves Rhédey Anna hosszú gesztenyebarna haja még kissé kócosan hullámzott magas homloka fölött. Álmos tengerkék szemei az ablakon csendesen kopogó esőcseppeket figyelték. Tarka neglizséje lágyan simult testének karcsú vonalaihoz, nyakában aranyláncra fűzött feszület lógott, amely családjában anyáról lányára öröklődött. Egyenes testtartásáról és magabiztosságáról azonnal lerítt, hogy nem okoz neki gondot kiállni az emberek elé. Nem meglepő tehát, hogy foglalkozásánál fogva színésznő volt, sőt mi több, nagyon elismert. A nézőközönség egyenesen imádta, a fellépések után ő kapta a leghangosabb tapsot és ovációt. Kitűnő tehetségével, kedvességével és határtalan szépségével rengeteg rajongót szerzett magának.

A korosodó, alacsony termetű, ősz hajú, bajuszos, komor tekintetű lakáj behozta a reggeli postát. A leveleket letette Rhédey elé az asztalra, majd kisétált a helyiségből. A színésznő gyomra azon nyomban összeszorult, a szíve heves kalapálasba fogott. Attól a bizonyos névtelen levéltől rettegett, amit már negyedik hónapja egy ismeretlen illető rendszeresen bedobott a postaládájába. Remegő kezekkel a borítékok után nyúlt, majd egyenként nézegetni kezdte őket.

A félelme beigazolódott. A többnyire rajongói levelek között ott volt az, amelyiktől annyira félt. Kis időre lehunyta a szemét, és közben mély lélegzetet vett. Lassan felbontotta a cím és bélyeg nélküli borítékot, majd elsápadt. Arcát a belőle kihúzott papírlapéhoz hasonló fehér szín öntötte el. A szíve most már a torkában vibrált. Egyszerre érzett haragot, szorongást és kíváncsiságot. Az ismeretlen címző kézzel írott üzenete – mint mindig – rövid volt, és velős:

Az időd nemsokára lejár,

hamarosan elmegyek érted!

Beletelt vagy öt percbe, mire erőt vett magán, és elnyomta a fokozódó pánikérzetet. Már lassan hozzászokott ehhez azalatt a néhány hónap alatt. Ráadásul gyanította, hogy ki küldözi neki a fenyegető leveleket. A válasz a sötét múltjában gyökerezett.

Tisztán emlékezett arra a néhány esztendővel ezelőtti viharos éjszakára.

Eszeveszetten rohant végig a fák törzsei között, melyek lombjait vadul verte az eső. Fölöttük villámok szelték ketté a felhős égboltot, a vakító fényt hangos mennydörgés követte. A szél minduntalan belekapott elázott hajába és krémszínű neglizséjébe. Meztelen lába vérben fürdött, mivel felsértették az éles kavicsok és szúrós bokrok. Egyszer még el is esett, s így teljesen besározódott. Azonban nem vesztegette az idejét, talpra ugrott, és szaladt is tovább. Az üldözője a nyomában volt, és egyre inkább közeledett hozzá.

A telefon csörgése visszarántotta a valóságba. Felugrott az asztal mögül, majd szapora léptekkel kivonult a hallba. A lépcső melletti asztalkához lépett, és felvette a kagylót.

– Halló – siklott ki telt ajkai között. Dallamos hangján alig lehetett érezni a zaklatottságot, pedig eléggé fel volt dúlva.

Grossz Kálmán volt a vonal másik végén. Sürgős megbeszélni valóra hivatkozott, amit nem akart telefonon keresztül lebonyolítani.

– Értem – mondta a színésznő. – Akkor találkozzunk a szokott helyen. Várt egy picit. Hallgatta, amint a nyomozótársa javaslatot tesz az időponttal kapcsolatban. – Rendben van. Akkor ma délután egy órakor a Schalkház kávéházában.

Ezzel Rhédey Anna letette a kagylót. Grossz hangjában mindvégig sejtelmes izgatottság bujkált, ami felkeltette a nő érdeklődését. Kíváncsi volt, mit akarhat vele ilyen halaszthatatlanul megvitatni.

III

A Schalkház Nagyszálloda, amely a Fő utca déli részének és a Rózsa utca délnyugati végének sarkán terült el, az 1870-es évek elején épült eklektikus stílusban. A háromemeletes épület hetvenhat szobával, négy fürdőszobával, egy elegáns étteremmel, kaszinóval és olvasószobával rendelkezett. Földszinti nagytermében ideiglenesen különféle színdarabokat adtak elő, ameddig a régi színházat le nem bontják és az újat fel nem építik. A szálloda a városi előkelőség közkedvelt gyülekezőhelyének számított; mindenki megfordult ott, aki számított Kassán.

Grossz berohant az eső elől az ajtón. A mennyezetről lógó csillárok fényében csillogtak a sötétszürke, krétaporos öltönyén gyöngyöző vízcseppek. Végignézett a fehér abroszokkal lefedett szögletes asztalokon és a mögöttük ülő csevegő vendégeken, akik a festett porceláncsészékből jóízűen szürcsölgették forró teájukat és kellemesen illatozó, frissen őrölt kávéjukat. A hasáb alakú oszlopokkal szegélyezett helyiség közepén megpillantotta Rhédey Annát. A tanár illedelmesen leemelte fejéről Kossuth-kalapját, a színésznő asztalához lépett, üdvözölte, majd letelepedett a szemközti székre.

Rhédey még mindig frusztrált volt a reggel kapott névtelen levél miatt, amire még a kedvezőtlen időjárás is rátett egy lapáttal. Társának legszívesebben elpanaszolta volna a múltjából eredő fenyegetéseket, de végül úgy döntött, mégsem teszi. Úgy vélte, jobb lesz, ha megtartja magának; ezzel a problémával egyedül kellett megbirkóznia, nem volt szükséges másokat is terhelni vele. Viszont az eső kapóra jött neki, hogy legalább részben kiadhassa a dühét.

– Felháborító ez az időjárás! Mikor fog már végre elállni az eső és kisütni a nap? Már nem április van, hanem május, ez pedig tudtommal a szerelmesek hónapja, nem?

Grossz szomorkásan lesütötte a szemét. Szerelmes már rég volt, és már el is felejtette, hogy milyen érzés is az. Egykori kedvese most azonban ismét visszatért az életébe, és felkavarta benne az állóvizet.

– Mi baj van, kedves kolléga? – kérdezte a színésznő, látván társa lehangoltságát.

Rhédey és Grossz látszólag teljesen különbözött egymástól, egy dolog azonban mégis összekötötte őket. Mindketten a Felsőmagyarország című napilap tudósítói közé tartoztak. Ennek köszönhetően négy hónapja beavatkoztak egy rendőrségi nyomozásba, az ügyet sikeresen megoldották, s ezáltal országos viszonylatban óriási hírnévre tettek szert. Most viszont már egyformán gondterheltek is voltak.

– Reggel meglátogatott egy régi ismerősöm – mondta Grossz, majd mély sóhajtás után folytatta: – Keresztessy Antónia.

Rövid ideig szüneteltették a beszélgetésüket, mivel megérkezett az elegáns fekete öltönyt viselő pincér, és felvette a rendelést. Természetesen mindketten kávét kértek.

– Csak nem az elismert gépész neje? – húzta fel a szemöldökét a nő.

Grossz bólintott.

– Nos, a gépész urat tegnap este meggyilkolták.

Tömören előadta társnőjének az özvegy által elbeszélt esetet.

Rhédey mély lelkesedéssel hallgatta végig, és közben örömmel töltötte el a tudat, hogy valami végre elvonja a figyelmét azoktól az átkozott levelektől.

– Ez nem semmi! – jelentette ki, miután a tanár befejezte. – Ráadásul szeánsz közben halt meg. Ez elképesztő!

– Állítólag a jelenlévők megesküdtek rá, hogy nem engedték el egymás kezét.

– Nagy valószínűséggel a megidézett szellem ölte meg – mondta a színésznő izgatottan.

Grossz forgatta a szemét, és unott grimaszt vágott. Tudta, hogy Rhédey Anna önzetlenül hisz a természetfeletti lényekben, és igyekszik megtenni mindent annak érdekében, hogy bebizonyítsa a létezésüket. Mint néhány hónappal ezelőtt, amikor szentül hitte, hogy a Kossuth Lajos utcában vámpír gyilkolt. Végül természetesen kiderült az igazság. Az elkövető tanult ember volt, aki bedőlt egy gonosztevőnek – a Fakó Lovasnak, akinek kilétét még mindig homály fedte.

– Kísértetek nem léteznek! – szögezte le a férfi.

– Szerintem pedig igen! Számos ember találkozott már olyan szellemekkel, akik képtelenek voltak átkelni a túlvilágra, ezért itt maradtak kísérteni.

– Ez azonban nem bizonyított tény. Én pedig csak abban hiszek, amit tudományosan alá lehet támasztani.

Annyira elmélyültek a beszélgetésben, hogy nem vették észre, a szomszéd asztalnál ülő házaspár döbbent tekintetét. Leginkább Rhédey Anna természetes eleganciája kötötte le a figyelmüket. Bársonyból készült, halványzöld sétaöltözetet viselt, ami tökéletesen kiemelte testének karcsúságát. A széket, amin ült, szinte teljesen elrejtette a csípőjétől lefelé erősen bővülő, fodordíszes szoknya. Feltűzött haja glóriára emlékeztetett intelligenciát sugárzó arca körül, mindenkinek az emlékezetébe ivódott magasztos megjelenése. A házaspár azonban néhány beszélgetésfoszlányt is elcsípett, ezért meglepődőtt, hogy egy Rhédeyhez hasonló úrhölgy ilyen sületlenségekről halandzsál.

– Pedig ezúttal téved, kedves kolléga! – a nő arcára önelégült mosoly ült ki. – Van tudományos alapja az egésznek. Egyszer olvastam valahol olyan kísérletekről, melyek keretén belül a tudósok haldokló egyéneket helyeztek mérlegre. Amikor a szerencsétlenek meghaltak, a mérések kimutatták, hogy abban a pillanatban néhány grammal könnyebbek lettek. Ez kézzel foghatóan azt bizonyítja, hogy a halál után valami elhagyta a testüket.

Grossz felnevetett.

– És ön szerint, Anna kisasszony, a lelkük volt az?

– Minden kétséget kizáróan igen! – bólintott határozottan a nő.

– Hát, nem is tudom – forgatta fejét a férfi –, szerintem pedig csak a belszervi testnedvek, váladékok és gázok távoztak a testből.

– Az egyik ismerősömmel megtörtént – folytatta Rhédey, fittyet hányva társa megjegyzésére –, hogy az elhunyt férje eljött tőle elbúcsúzni.

– Hogyan? Talán kilépett a koporsóból, mert a neje elfelejtett neki jóéjtpuszit adni? – mondta ironikusan Grossz.

– Jáj, ne hordjon itt össze badarságokat, kolléga – torkollta le a nő mérgesen. – A férje halálának éjszakáján lépteket és kopogásokat hallott a házban. Közben a kutya ijedten nyüszített és ugatott az udvaron. A nő megesküdött rá, hogy a férje lelke tért vissza örök búcsút venni tőle. Megboldogult Balló Ignác régiségkereskedőről beszélek.

– Akkor igazi vállalkozó szellem lehetett!

Rhédey ismét elengedte a füle mellett a férfi újabb szarkasztikus megjegyzését, és folytatta:

– Ha nem hiszi, akkor hallgassa meg ezt. Az egyik színészkollégám egyszer elmesélte, hogy a hároméves kisfia folyton egy idős férfit látott a szalonban lévő fotelban ülni. A szülei természetesen nem látták. Néhány nap múlva családi fotográfiákat nézegettek, és a gyermek felfigyelt az egyikre, amelyik a nagyapját örökítette meg. A kisfiú azt mondta, hogy a fotográfián látható férfi ült a fotelban. A gond ezzel csak az volt, hogy a nagyapját nem ismerhette, mivel egy hónappal a születése előtt meghalt.

– A gyerekeknek nagyon élénk a fantáziájuk. Talán látta már azt a fotográfiát azelőtt, és a rajta látható nagyapja megmaradt az emlékezetében.

– Önnek mindig van magyarázata mindenre, nemde? – a színésznő összehúzta a szemöldökét.

– Igyekszek minden kérdésre logikus válaszokat keresni. Persze ez a gondolkodásmód sok ember számára ismeretlen, nem izgatja őket az igazság. Hadd kérdezzek öntől valamit: mi zavarja jobban, a tudatlanság vagy a közöny?

– Nem tudom, és nem is érdekel! – vágta rá bosszúsan Rhédey.

– Na látja, pont erről beszélek! – nevetett fel jóízűen a tanár.

– Ha-ha-ha, nagyon vicces – mondta kínos mosollyal az arcán a nő, miután leesett a tantusz az abszolút melléfogását illetően. Gyorsan témát váltott: – Mellesleg, honnan ismeri Keresztessy Antóniát?

Grosszt meglepte a hirtelen jött kérdés, bár várható volt. Nem akart rá válaszolni, legalábbis most nem. Mielőbb el akarta felejteni a múltat, az pedig nem fog menni, ha állandóan beszél róla. A rémálmok épp eleget emlékeztették őt fiatalkori megfontolatlanságára. Csak ennyit mondott:

– Ez hosszú történet.

A színésznő további kérdéseket akart neki feltenni ezzel kapcsolatban, de az asztaluknál megjelenő két férfi megzavarta őt ebben, teljesen elvonták a figyelmét. Az egyik a harmincas éveiben járó magas, szőke pincér volt, aki néhány perccel ezelőtt felvette a rendelésüket. A kezében ezüsttálcát tartott, rajta két csésze kávéval, hozzá pedig egy-egy csokis-gyümölcsös tortaszelettel. Mellette egy negyven év körüli, alacsony, testre szabott fekete öltönyt viselő, szakállas férfi állt, aki nyájasan mosolygott a nyomozópárosra. Ő volt ifjabb Schalkház Lipót, a szálloda üzletvezetője. Amikor értesült róla, hogy az újonnan népszerűségnek örvendő törzsvendégek ismét itt vitatják meg különös dolgaikat, azonnal sietett, hogy kedveskedjen nekik.

– Tekintetes művésznő, tanár úr – biccentett magasztosan az üzletvezető –, elnézést kérek, amiért bátorkodom megzavarni önöket jelentőségteljes társalgásukban, de amikor meghallottam, hogy ismét itt vannak, fontosnak éreztem személyesen is üdvözölni önöket.

A Schalkház név az évek során összeforrt Kassa nevével. A közismert család által alapított Schalkház Nagyszálloda ugyanis a város üzleti és kulturális központjává vált, színvonalas szolgáltatásaival bátran felvehette a versenyt bármely európai hotellal. Természetesen nagy erőfeszítéssel járt eme vállalkozás beindítása és annak sikeres működtetése, hosszú és nehéz út vezetett a sikerhez. Ifjabb Schalkház Lipót apja 1821-ben az alsó-ausztriai Drosendorf községben született, Leopold Schalkhass néven. Családja rossz anyagi helyzete miatt már tízesztendős korában kirepült a családi fészekből, és elindult a nagyvilágba szerencsét próbálni. Az önállósodott gyermek 1831-ben magyar földre lépett, ahol a vendéglátóiparban talált magának állást. Huszonegy éves korában letelepedett Kassán, itt a várostól bérbe vette a színház épületében lévő vendégfogadót és kávéházat. Nevét ekkor a magyarosabb hangzású és írásmódú Schalkházra változtatta. 1853-ban feleségül vette a helyi szappanfőző mester Constancia nevű lányát. A házasságból született gyermekek közül hét érte meg a felnőttkort; a legidősebb fiú a családi hagyományhoz híven a Lipót nevet kapta. Az 1850-es években idősebb Schalkház Lipót fejében megfogant egy korszerű nagyszálló felépítésének eszméje, ezért 1855-ben megvásárolta a Fő utca és a Rózsa utca sarkán elterülő telket, majd megkezdődött az építkezés. A pompás, elsőrangú Schalkház Nagyszálloda 1873. augusztus 14-én ünnepélyes keretek között nyitotta meg kapuit. A megnyitón mintegy nyolcszáz vendég vett részt, a muzsikát pedig a 34-es gyalogezred biztosította. Idősebb Schalkház Lipót azonban nem sokáig élvezhette munkájának gyümölcsét, mert 1873. november 30-án agyvérzés végzett vele. A fia, ifjabb Schalkház Lipót apja halálakor még csak tizenöt éves volt, ráadásul éppen külföldi tanulmányait végezte. Éppen ezért Schalkház Lipót Örökösei néven családi konzorcium alakult, ez azonban nem rendelkezett a szükséges feltételekkel a szálloda sikeres üzletvezetésére. Miután az ifjú Lipót tanulmányai befejezése után hazatért, már nem tudott segíteni a gazdasági problémákkal terhelt vállalaton, így a céget fel kellett számolni. A vállalkozás ezután részvénytársasággá alakult át, az ifjabb Schalkház Lipótot pedig üzletvezetővé választották. Hála neki, kezdetét vette a szálloda életének fénykora, amely mind a mai napig tart.

– Köszönjük szépen, ön igazán kedves – mosolygott Rhédey Anna.

Grossz Kálmán eközben elmélyült a gondolataiban.

– Kérem, fogadják el tőlünk ezt a kis szelet tortát. Gondoltuk, jól fog esni a kávéhoz. A ház ajándéka – Schalkház az utolsó két szóra fektette a hangsúlyt.

– Igazán hálásak vagyunk önnek, köszönjük.

– Ismét valamilyen bűntettet igyekeznek megoldani? – kíváncsiskodott az üzletvezető.

– Nem is tudom – felelte a színésznő, majd mélyen a tanár szemébe nézett. – Kálmán, ismét nyomozásba fogunk?

Grossz visszazökkent a valóságba. Tekintete Rhédeyről Schalkházra vándorolt, kissé kényelmetlenül elmosolyodott, majd bizonytalanul ezt felelte:

– Talán.

Ezzel a válasszal a szálloda üzletvezetője teljesen megelégedett, és sok szerencsét kívánt nekik a továbbiakban. Miután a pincér mindkettejük elé letette a kávét és az ínycsiklandó tortaszeletet, Schalkház elköszönt tőlük, majd az alkalmazottal együtt eltávozott. A nyomozópáros néhány percig szóhoz sem jutott. Nem tudtak betelni az édesség látványával. A fehér tányéron remekül mutatott a friss gyümölcsökkel körített csokis torta, melynek az íze is ínycsiklandó volt. Élvezték, ahogyan az édes csoki szétfolyt a nyelvükön, amit tökéletesen egyensúlyozott a gyümölcsök kissé savanykás zamata.

– Ha van most egy kis ideje, látogassunk el Keresztessyék házába – vetette fel nemsokára Rhédey.

– Nem is tudom… – Grossz elhúzta a száját.

A nő meglepett, kissé szemrehányó tekintetét a férfiba fúrta.

– Várjunk csak?! Ön keresett meg ezzel engem, nem pedig fordítva. Gondolom, azért mondta el mindezt, mert utána akar járni a dolognak.

Grossz késztetést érzett segíteni fiatalkori szerelmének, bár nem értette, miért. Magának sem akarta bevallani, hogy a szíve mélyén még halványan érzett valamit Antónia iránt. Sok éven át nem gondolt rá, még az utca túloldalára is átment, ha a távolban megpillantotta, most azonban mégis ébredezni kezdett benne valami, ami nagyon is ismerősnek tetszett.

– Rendben van! – jelentette ki végül a férfi. – Menjünk el a Fazekas utcába.

A nőnek elégedetten felcsillant a szeme.

– Ezt a választ már szeretem. De előbb persze fogyasszuk el ezt a finom tortát, és igyuk meg a kávénkat.

Harmadik fejezet

A HALÁL NEM ALKALMAZKODIK

I

A barokk stílusban épült emeletes városházának díszes főhomlokzata a Fő utcára nézett. Inkább egy palotára emlékeztetett, mintsem városi hivatalra. Mária Terézia rendeletére épült 1780-ban, Langer János kamarai építész tervei alapján. Közvetlenül a bejárat felett elnyúló erkélyt hat oszlop támasztotta alá, az épület emeleti ablakait gazdag rokokó vakolatdíszek keretezték. Párkányzatán bábos korlát futott végig, melyről szobrok tekintettek le az utcára. Amikor a polgárok elhaladtak a városháza előtt, mély tisztelettel néztek fel a timpanonba vésett, a város címerét megformáló domborműre: az angyal által tartott, liliomokkal díszített pajzs közepét fél lengyel sas töltötte be, alsó részében pedig a raktározási jogot szimbolizáló sorompó volt látható.

Kassa igazán gazdag történelemmel büszkélkedhetett. Első írásos említése 1230-ból származott; abban az időben még csak egy kis falu volt, amit 1241-ben a kegyetlen tatárok szinte teljesen eltiportak. Úgy tűnt, hogy elvész a történelem homályában, ám a lakosok szerencsére nem hagyták elenyészni, a megrongált épületeket felújították, így az évtized végére Kassa helyreállt. Ezt követően szászok telepedtek le itt, akik nemcsak a lakosság szaporításához járultak hozzá, de a kereskedelmet is fellendítették. 1290-ben Kassa ráadásul kiváltságokat is kapott, s ettől az időtől fogva az iratokban már városként említik. Néhány évvel később kőfallal kerítették körbe, hogy megvédjék a lehetséges megszállásoktól. Nagy Lajos királynak köszönhetően Kassa újabb dicsőségekben részesült: az 1347-ben kiadott szabadalomlevele által felzárkózhatott a szabad királyi városok közé, huszonkét év múlva pedig Európában elsőként címert is kapott, amely az évszázadok során háromszor bővült; utoljára 1502-ben, amikor II. Ulászló a polgárok hűséges szolgálatának jutalmául dicsfényes fejű angyallal egészítette ki. Kassa így a Magyar Királyság egyik legjelentősebb városa lett.

A bekeretezett címer természetesen ott lógott Münster Tivadar polgármester méretes irodájának falán is, közvetlenül az íróasztala mögött elhelyezett alacsony, fiókos asztalka felett. A város első embere az ablakban állt, és szótlanul bámulta a Fő utcán sétálgató embereket, akik víztócsákat kerülgetvén csukták össze az esernyőiket, mivel végre elállt az eső. A napkorongot továbbra is teljesen eltakarták az ólomszürke felhők, amelyek nemigen igyekeztek szétoszlani. A konflisokat vontató délceg paripák is megkönnyebbültek, mivel a bőséges égi áldás már nem csapkodta izmos testüket. A Fő utcát hosszában kettészelő sínpáron éppen egy gőzmozdony pöfögött el, két kisebb vasúti kocsit húzva maga után. Münstert büszkeséggel töltötte el a látvány, hiszen ez is az ő érdeme volt. Kassán a belvárosi tömegközlekedés 1890. október 15-én vette kezdetét, amikor aláírta a lóvasút sínjeinek építését kezdeményező szerződést. Az összesen nyolc kilométer hosszú vasútvonal egy éven belül elkészült. 1893-tól a többszemélyes kocsikat vontató lovakat fokozatosan gőzmozdonyokra cserélték, ám idén télen a Kassai közúti vasút részvénytársaság a spórolás érdekében kombinált közlekedési mód mellett döntött, azaz a kocsikat hol gőzmozdonyok, hol pedig lovak húzták.

A hatvankét éves, magas, vékony, fekete dolmányt viselő Münster Tivadar egyáltalán nem látszott boldognak, pedig igazán annak mondhatta volna magát. Csaknem egy hete, április 28-án a következő hat esztendőre Abaúj-Torna vármegye főispánja ismét polgármesterré nevezte ki. Még mindig élénken élt emlékezetében az a csodás nap. A városháza erkélyéről címeres trikolór lógott, az impozáns Szent Erzsébet-székesegyház magasba nyúló tornyára kitűzött két zászlót könnyedén lengette a lágy kora tavaszi szellő. A közgyűlés délelőtt tíz órakor vette kezdetét. A főispán díszmagyarban jelent meg a városháza tanácstermének emelvényén, akit a jelenlévők lelkes éljenzéssel fogadtak. Beszédében hangsúlyozta az adott nap jelentőségét, majd hivatalosan megnyitotta a közgyűlést. Ezt követően felszólította Münstert, mint királyi tanácsost, hogy lépjen elő, és a városi tisztviselők hat évre terjedő megbízatásának lejárta miatt tegye le a saját, valamint a tiszttársai állását a közgyűlés kezeibe, a főispánnak pedig, mint elnöknek adja át a hivatal jelvényét, a város nagy pecsétjét, illetve a titkos levéltár kulcsait. Miután ezt mind megtette, hálás köszönetét fejezte ki a közgyűlésnek és Kassa város közönségének, hogy mindvégig támogatták nehéz polgármesteri állásában, illetve tiszti teendőinek teljesítésében. Ezt követően részletesen beszámolt az előző választási időszakban folytatott tevékenységéről, ami eléggé hosszadalmasra sikeredett, mivel sok mindent fel tudott mutatni. Polgármestersége alatt ugyanis Kassa nemcsak kulturálisan gazdagodott, de számos új épülettel is bővült. Több tanintézetet építtetett, köztük a jogakadémiát, egy mintaóvodát, ráadásul a felsőbb leányiskola számára ingyen telket és százharmincezer forintot is adományozott. A középületek is felújításon estek át, ezek közül említésre méltó például a városháza, melynek a Kovács utcába beeső részét – ahol a levéltár is helyet kapott – második emelettel bővíttette. Ezenkívül felépíttette a Fegyverház utca sarkán elterülő palotát, a pótkávégyárat és a katonai sütödét. Továbbá hat év alatt néhány magánház is kinőtt a földből, ezáltal új utcák jöttek létre; a meglévőket a belvárosban aszfalttal burkoltatta, a külvárosban pedig kövezettel rakatta le. Kassa a közlekedés terén is lényegesen előrehaladt, 1890-ben ugyanis kiépült a már említett lóvasút, amely később gőzvasúttá alakult át. Pénzügyi tekintetben a város mindig megőrizte a kiegyensúlyozott költségvetést. A beszámolója után a főispán kinevezte a kijelölő-bizottság tagjait, akik ezt követően félrevonultak, hogy megalakítsák az új tisztikart. Nagyjából tízpercnyi szünet után a közgyűlés ismét megnyílt, majd a főispán kijelentette, hogy a bizottság feladata ezúttal igen könnyű volt, mivel a tisztikarban nem következett be semmilyen változás. A régi tisztviselők visszakerültek a székükbe, és a polgármester is ismét Münster Tivadar lett. Az ősi szokásokhoz híven tette le a hivatali esküt, mégpedig az Orbán-toronyban elhelyezett harang megkondulásakor. Közvetlenül a szertartást követően, délelőtt háromnegyed tizenegykor a közgyűlés megszűnni nem akaró éljenzéssel köszöntötte őt és a képviselőket. A főispán rövid beszéde után, melyben kifejtette reményét, hogy az újonnan megválasztott tisztikar továbbra is a város érdekeit fogja szem előtt tartani, berekesztette az ülést.

Igazán szép nap volt. Mindig meghatotta az újjáválasztása, bár már négyszer volt benne része. Igen, Münster Tivadar már 1872 óta töltötte be Kassa polgármesterének pozícióját. Huszonnégy éve. Néha szinte elképzelhetetlennek tűnt a számára, hogy ennyi esztendő telt el első megválasztása óta. Sokat tett a városért, és még számos terve volt. Most azonban a millenniumi ünnepségekre fókuszált, melynek részletes programját már hónapokkal ezelőtt gondosan kidolgozta. Maximalistaként mindig a tökéletességre törekedett, valamiért azonban mégis olyan érzése volt, hogy valamilyen gond adódik majd. Ennek oka talán Keresztessy György meggyilkolása volt, ami az imént jutott a tudomására.