Meghan Dickersonnak és Kristin Watsonnak.

Ti vagytok az én igazi északom.

Egy

Margaret Anne Farrow 2023. június 10. napján halt meg álmában, így én maradtam az utolsó élő Farrow a világon.

A lenyugvó nap eltűnt a domb mögött, ahonnan széles kilátás nyílt a Blue Ridge-hegység világos ibolyaszínű csúcsainak hullámzó tengerére. Azon emberek közül, akik az észak-karolinai kisvárost, Jaspert az otthonuknak nevezték, csak kevesen jöttek el, hogy végső búcsút vegyenek Margarettől.

Napnyugtakor helyezz végső nyugalomra, hegedűszóval – mondta, mert tudta, hogy haldoklik. Mind tudtuk. Nem készültünk gyászbeszéddel, mert ő nem szerette volna. Nem sok dolog volt tiszta, főleg az utolsó években, amikor a nagyinak teljesen elment a józan esze, de az, hogy ezen a dombon akart nyugodni naplementekor, hegedűszóval a szélben, az világos volt.

A sírkő egyszerű, nyers, fehér márványból készült, mint a pár méterre nyugvó többi Farrow asszonyé. Mildred, Catharine, Esther, Fay és most Margaret. Egy nap az én nevem is melléjük kerül. June Farrow.

Jasper városa úgy ismert meg mint a Market Street-i babát, és ez a név örökre rám is ragadt, miután megjelentem a Chronicle címlapján. 1989. október 2. napján, nem sokkal hajnal előtt, Clarence Taylor elindult, hogy kinyissa a kávézóját. Csecsemősírást hallott az egyik sikátorból. Néhány órán belül az egész város tudott a kosárban talált kislányról a füle alatti tűzfolttal és a takarójába dugott óramedállal.

A nyaklánc családi ereklye, ami generációk óta öröklődik a Farrow család nőtagjai között. Az utolsó, aki a nyakában viselte, az anyám volt, Susanna. Susanna az egyetlen, akinek a neve hiányzik a temetőből, mert a nagyanyám nem volt hajlandó sírkövet állítani egy üres sír fölé.

Amikor megtalálták az óramedált, nem volt kétség afelől, hogy ki a baba. Már majdnem tizennégy hónap telt el az anyám eltűnése óta. Elméletekben nem volt hiány, ám igazi válasz nem akadt. Egy nap Susanna nagy hassal egyszerűen besétált az erdőbe, és sosem tért vissza. Voltak, akik úgy gondolták, élete tragikus véget ért. Hogy valami szörnyű bűntény áldozata lett. Mások úgy vélték, eltévedt az erdő mélyén, és nyoma veszett.

A legkézenfekvőbb és legszélesebb körben elfogadott magyarázat az anyám különös eltűnésére az őrület volt. Ugyanaz a csapás, ami minden Farrow nőre lesújtott a város emlékezete óta. Mi, Farrow asszonyok meg voltunk átkozva.

Mire leszállt az éj, a seriff bekopogott a nagyanyám ajtaján, és ezzel véget is ért a történet. Az anyám eltűnt. Nem jött vissza. Így ketten maradtunk, a nagyi és én.

Két pinty szelte át a sötétedő ég alját, elvonva a figyelmemet a sírkőről. Malachi Rhodes végighúzta a vonót a hegedűjén. A hangjegyek mélyen zengtek, hosszan elnyúltak, olyan dallamot repítettek a levegőbe, amitől fájdalmasan összeszorult a szívem. Ugyanazt a lapos tweedsapkát viselte, amit a reggeli legyezőhorgászatokon szokott a folyóban, mélyen lehúzta ráncos szemére. De Malachi azon kevesek egyike volt, akit a nagyi igaz barátjának tekintett, úgyhogy megerőltette magát, és elővette a szebbik zakóját.

A kis, fehér, fából épült templom ablakai még világítottak a domb alján. A vasárnapi istentiszteleteken megtelt, amikor Jasperben mindenki összegyűlt a padsorokban. Legalábbis majdnem mindenki. Én sosem tettem be oda a lábam, ahogy a nagyi sem. Ez volt az egyik oka annak, hogy a fiatal lelkész, Thomas Falk úgy tett, mintha nem figyelne minket, amikor átvonultunk a temető kapuján. És ez volt az egyik oka annak is, hogy rajtam és Malachin kívül csak négy lélek állt még azon a dombon.

Ida Pickney, a szomszédunk, kezében gyűrögetett zsebkendőjével a szeme sarkát törölgette. Mellette állt a lánya, Melody, tőlük néhány lépésre pedig Mason Caldwell, aki egy fejjel magasodott föléjük. Ő az a balszerencsés, aki volt olyan bolond, hogy mellém üljön az iskola ebédlőjében, aztán az évek során azzá a bolonddá vált, aki nyáron a hídról ugrált velem, vagy a suli utolsó évében lógott velem az órákról. És ott volt még Birdie Forester, nagyi legrégebbi barátja, aki már szinte családtagnak számított.

Kezét az enyémre tette, és megszorította; csak akkor vettem észre, mennyire hidegek az ujjaim. Pislogva elfordítottam a tekintetem a templom karcsú tornyáról, hogy hátranézzek a vállam fölött. Birdie mögöttem állt, fekete ruhájának csipkés nyakrésze a kulcscsontja ívét követte. Ezüst haját régimódi fürtökbe csavarta. Pontosan úgy nézett ki, mint a nagyival közös fiatalkori képeiken. Több tucat volt belőlük a pincében. Egymásba karolva állnak a tejivó előtt. Szalmabálák tetején gubbasztanak, mint a tyúkok. Térdig gázolnak a folyóba alsóneműben.

– Mégiscsak bekerült a szent földbe – suttogta Birdie.

A szám sarkában mosoly bujkált, ahogy újra végignéztem az öt Farrow asszony fehér sírkövén. Volt idő, amikor a temetőnek ez a sarka még nem létezett. Amikor a nagyi kicsi volt, akkor a Farrow-kat még a kerítésen kívül temették el, mert nem voltak megkeresztelve. De ahogy telt az idő, és újabb sírhelyekre lett szükség, a templomkert kerítéseit áthelyezték, így a száműzött sírok egyszer csak belülre kerültek. Nagyi végtelenül szórakoztatónak találta, hogy elmondhatta, a szent földben végzi majd.

Voltak dolgok, amik azzá tették ezt a várost, ami. A fekete aszfalt mentén virágzó lonc illata, és a rohanó Adeline folyó, amely úgy szelte ketté a tájat, mint egy kés vágta seb. A nagyit és engem kísérő kíváncsi pillantások az utcán, és a pletykák, amik szárnyra kaptak, nem számít, mennyi idő telt már el. De az ő történeteik semmik voltak azokhoz képest, amiket a nagyanyám mesélt nekem kislány koromban esténként, amikor ágyba dugott. Jasper városának fogalma sem volt arról, mennyire mások és különösek vagyunk.

Felerősödött a szél, és a csuklómtól egészen a könyökömig libabőrös lettem; elkapott az a furcsa érzés, mintha valaki figyelne. Nagyot nyeltem, majd követtem a szemem sarkából érzékelt mozgást a domb alja felé. A templom mellett aranysárga fénybe borult gyepre egy határozott körvonalú fekete árnyék vetült.

Felnéztem, az ablakban álló férfi sziluettje élesen rajzolódott ki, a temető felé nézett. Még innen is éreztem magamon a pillantását. De a parkolóhely, ahol egy órája még a lelkész autója állt, már üres volt. Ahogyan a templom is.

Ez nem valóságos, mondtam magamnak, és elfordultam. Nincs ott semmi.

Pislogtam, és a férfi eltűnt.

A hegedű dallama lassulni kezdett, hosszan elnyúlt a szélben, ahogy az utolsó fénysugár is eltűnt a távolban. A fák ringatóztak a nyári este balzsamos szellőjében, a bőröm ragacsossá vált, és egy pillanattal később már csak a léptek nesze hallatszott a nedves fűben, ahogy a többiek lassan átvágtak a sírkövek között, vissza az út felé.

A sírt megtöltő sötét, porhanyós földet bámultam. A nagyi tanított meg arra, hogyan vezessem a farmot, hogyan kell virágkoszorút fonni, és elkészíteni a nagyanyja süteményét. Megtanította, hogyan engedjem el a fülem mellett a virágboltba betérő asszonyok elsuttogott imáit. Megtanította, hogyan olvassam ki a fákból, milyen lesz a következő évszak, és a hold alapján megjósolni az időjárást. Nem engedtem meg magamnak, így nem is gondoltam bele komolyabban abba, hogy leginkább ahhoz lenne szükségem a nagyira, ami ezután vár rám. De ő már nem lesz ott.

Birdie és én megvártuk, míg az utolsó fényszórók fénye is elhalványult a sötétben, csak azután indultunk vissza. Átkeltünk a folyón átívelő hídon Jasper belvárosába, ami nem volt nagyobb egyetlen háztömbnél. Vetettem még egy pillantást a templom felé. Ahogy sejtettem, az ablakot üresen találtam. Mégis ott kavargott bennem az a furcsa, émelyítő érzés.

Felül kigomboltam fekete pamutruhámat, hogy a hűvös éjszakai levegő a bőrömhöz érjen. Aztán levettem a nyitott hátuljú magassarkút, ami valószínűleg 1970 óta állt a nagyi szekrényében. Ugyanez lehetett a helyzet a gyöngy fülbevalóval is, amit reggel halásztam ki az ékszerdobozából.

Az út mentén húzódó városkára leszálló sötétséggel felébredtek a tücskök. Egyetlen autó sem volt a láthatáron. Az ehhez hasonló kis közösségek általában a nappal együtt térnek nyugovóra, és Jasper nagy része leginkább farmokból állt, ami azt jelentette, hogy a lakói a kakasszóval együtt keltek.

A főutcának volt ugyan valami hivatalos neve – egy négy-öt számjegyből álló kombináció, ami csak a térképeken szerepelt –, de Jasperben csak folyó menti útként ismerték. Az egyetlen út a távoli hegyvidékről a városba. Déli irányba Asheville-be vezet. Északra Tennesseebe.

A közeledő Szent Iván-éji ünnepséget hirdető molinót az egyetlen útkereszteződés fölé feszítették ki, és úgy fogta fel a szelet, mint egy vitorla. A vörös téglás homlokzatú épületek több mint százötven évesek voltak. Végigkígyóztak az Adeline folyó partján, és ebben a napszakban, a fogyó hold fényénél, a folyó fekete falnak tűnt csupán. Csak a sekély köveken átbukó víz halk zúgása és a levegőben szálló, a hegyekből fakadó víz jellegzetes illata emlékeztetett rá, hogy ott van.

A kávézó, a takarmánybolt, a kis élelmiszerüzlet és a bank sötétbe borult, és a nehezen észrevehető mellékutcák is csendesek voltak. Egyik utcatábla a másik után csillant meg a holdfényben, ahogy elhaladtunk mellettük. Bard Street, Cornflower Street, Market Street... A tekintetem az utolsó keskeny sikátor árnyékaira tévedt. Ott hallotta meg Clarence Taylor a sírást a sötétben, és talált rám.

Aztán ott volt a Rutherford Street, ami Jasper egyik legsötétebb történetéről kapta a nevét, az egyetlenről, ami felülmúlta anyám eltűnését. Évtizedekkel ezelőtt a város lelkészét brutálisan meggyilkolták a folyónál. Habár azt nem tudom, hogy mennyi igaz az évek során elsuttogott véres részletekből. Voltak, akik még mindig vittek virágot a sírjára, és a képe ott lógott a kávézó falán, mintha Jasper védőszentje lenne, aki még mindig őrzi a nyáját. Ellenben az eltűnt anyám után alig akartak keresőcsapatot indítani.

– Mason bezárt? – kérdezte Birdie, tekintete az utca túloldalán álló virágüzlet sötét ablakára siklott.

Bólintottam, és a kirakatüvegben visszatükröződő, egymás mellett sétáló alakjainkat figyeltem. Birdie vette át az üzlet vezetését, amikor a nagyi már túl beteg volt a munkához, és mostanra szinte teljesen Mason felelt a farm irányításáért. Az elmúlt másfél évben a nagyiról gondoskodtam, és most, hogy ő elment, nem tudtam, hol a helyem. És abban sem voltam biztos, hogy ez számít-e még egyáltalán.

Csak a gyerekkori otthonom verandájának fénye világított, amikor befordultam a Bishop Streetre. A ház a nagyanyám nélkül még kívülről is másnak tűnt. Valahogy öregebbnek. Birdie viszont fiatalabbnak látszott a holdfényben. Kinyitotta a megfakult, valaha fehér léckerítéshez tartozó kaput, és tartotta nekem, amíg beléptem, aztán utánam jött.

Három éve eladta a házát, és hozzánk költözött, elfoglalva a földszinti vendégszobát, amikor a nagyi állapota romlani kezdett. Így lett a duónkból trió. De valójában ez mindig így volt. Birdie már a férje halála előtt is biztos pontként volt jelen az életemben. Ez a nagyi halála után sem fog változni.

Felléptem a verandára, kinyitottam a szúnyoghálós ajtót. Puszta megszokásból benyúltam a postaládába, és a karom alá szorítottam a kis halom borítékot. Egy pillanatra elfogott a bűntudat, mert rájöttem, hogy ezek a hétköznapi dolgok nem változnak, akkor sem, ha számomra a világ megszűnt forogni. Edison Kávézója még mindig este nyolckor zár, virradatkor még mindig nyílnak a hajnalkák, és vasárnap kivételével mindennap kézbesítik a postát.

Birdie kinyitotta az ajtót, és az illatra – az öreg fa és a falakba beivódott, évtizedeken át főzött kávé aromájára – összeszorult a torkom. Az egyik fogasra akasztotta a kardigánját; a nagyi kézzel kötött sálja még mindig ott lapult egy esernyő és egy esőkabát alatt. Gyanítottam, hogy leginkább az ilyen apróságok fognak fájdalmat ébreszteni bennem. Az üres helyek, amikbe mostantól újra és újra belebotlok, mert ő már nincs itt.

Egy keskeny folyosó nyúlt a nappali mellett a lépcső aljáig. A padlólapok nyögtek a talpunk alatt, az öreg ház recsegett körülöttünk, a szél újra átsuhant odakint a fák között. Birdie megállt a kis asztalka fölött lógó hosszú, zománckeretes tükör előtt. A leveleket letettem a korábban összegyűltek tetejére. Az asztalka egyik sarkában ovális képkeret állt, benne egy fotó, amit én készítettem a nagyiról a verandalépcsőn ülve. Mellette egy másik keretben az anyám képe.

– Biztos, hogy ne csináljak neked egy csésze teát? – kérdezte Birdie a kezét tördelve, és mindent megtett, hogy ne tűnjön úgy, mintha gondoskodni akarna rólam. Azt sosem szerettem.

– Biztos. Megyek, és lefekszem.

– Rendben.

A padlót bámulta, aztán megragadta a lépcső korlátját, mintha meg kéne tartania magát.

Összevontam a szemöldökömet.

– Jól vagy?

Szája egyenes vonala alig észrevehetően megrándult, tétovázott, mielőtt benyúlt a ruhája zsebébe. Hunyorognom kellett a sötétben, hogy ki tudjam venni, mit tart a kezében. A konyhából beszűrődő fény megcsillant a tenyerében heverő tárgyon.

– Azt akarta, hogy ez biztosan hozzád kerüljön – mondta.

Fojtogató fájdalmat éreztem a torkomban. A medál volt az. Az, amit a nagyi minden áldott nap viselt, amióta a seriff bekopogott hozzá velem a karjában. Ugyanaz a medál, amit a takaróba csomagoltak mellém, amikor Susanna elment.

A hosszú, metszett lánc megcsillant, amikor kiemeltem Birdie tenyeréből, a levegőben lengő medál hideg volt, és nehéz. A lekerekített felületét díszítő bonyolult minta megkopott a nagyanyám és az ő nagyanyja ujjai alatt az évek során.

Kinyitottam a kapcsot, és a gyöngyházfényű számlap visszanézett rám. Nem kettő, hanem négy mutatója volt, mindegyik különböző hosszúságú. A furcsa ékszer leginkább egy órára emlékeztetett. De a számok elcsúsztak a helyükről, néhány hiányzott is. A tízes és a tizenegyes eltűnt, a tizenkettes helyén pedig egy nulla állt. A mutatók sosem mozdultak, kettő mindig az egyesen állt, a másik kettő a kilencesen és az ötösön. A számokat valamikor lekaparták a gyöngyház felületről, de halványan még kirajzolódtak, ha a fény felé billentettem az órát. A nagyi sem ismerte a hiányuk okát.

Birdie szomorúnak tűnt, hüvelykujjával megsimogatta az arcomat, majd adott rá egy puszit. A tekintete még egy pillanatig az enyémet kutatta, mielőtt elengedett.

– Jó éjt, édesem.

Megvártam, míg becsukódik mögötte a hálószobaajtó, aztán visszafordultam a tükörhöz. Világos hajam sötétebbnek tűnt a gyenge fényben, és már kiszabadult a kontyból, amivel igyekeztem megszelídíteni a hullámaimat. A medál lánca átsiklott az ujjaim között, ahogy a nyakamba engedtem, és a fényes függő a mellkasomra simult. A kezembe zártam, és a hüvelykujjammal megsimogattam a sima felületet.

Anyám képére pillantottam a tükör alatti asztalka sarkán, aztán a saját arcomat tanulmányoztam a tükörben. A világosbarna szemem az egyetlen, amit Susannától örököltem, és valahányszor belegondoltam ebbe, úgy éreztem, mintha egy szellem nézne vissza rám. Ujjam hegyével megérintettem a fülem alatti vörös tűzfoltot. Lenyúlt az állkapcsom mentén, és a nyakamon végződött.

Gyerekkoromban az iskolában azt mondták, hogy ez az ördög jele. És bár sosem vallanám be senkinek, olykor elgondolkodtam azon, hogy igaz lehet. Jasperben soha senki nem tekintett rám normális emberként, mert a nagyanyám sem volt az. Sosem hitte, hogy beteg lett volna, azt mondogatta, hogy csupán egyszerre van két helyen.

Mielőtt észrevettem volna, hogy szúr a szemem, és remeg az alsó ajkam, egy forró könnycsepp gördült le az arcomon.

– Tudom – suttogtam a nagyanyám arcára pillantva az asztalon álló fényképen. – Megígértem, hogy nem fogok sírni.

De ezt a belső fájdalmat nem csak az elvesztése miatt éreztem. Fájt a megkönnyebbülés is, ez is olyasmi volt, amit sosem mondtam ki hangosan. Az utolsó években nagyi szinte teljesen elveszett a saját meghasadt elméjében, hetekre kizárta magát ebből a világból. Egy dolog hiányolni őt, miután elment. De egészen más volt, hogy akkor is hiányzott, amikor itt volt velem ebben a házban. Az utolsó hónapokban azon kaptam magam, hogy annyira vágytam a végre, mint amennyire rettegtem tőle.

A fa roppanására pislogtam egyet, és a folyosó felé fordultam; a verandáról beszűrődött a fény a bejárati ajtó ovális, ólomüveg ablakán. De abban a pillanatban, hogy kiélesedett a látásom, újabb bizsergés futott át a bőrömön, és megdermedtem. Egy férfi körvonalát láttam odakint, ugyanazét, akit a templomban is láttam.

Az üveg mögött egy tintafekete szempár szegeződött rám, és egy cigarettavég narancsos fénye világított a sötétben.

Ez nem valóságos.

Összeszorítottam a fogamat, belesajdult az állkapcsom, ahogy kényszerítettem magam, hogy pislogjak. De a férfi ezúttal nem tűnt el. A cigaretta füstje örvénylett a veranda fényében, és egy pillanatra biztos voltam benne, hogy érzem is a szagát.

Lehunytam a szemem, és vettem három nagy levegőt, mielőtt újra kinyitottam. A cigaretta újra felvillant. Még mindig ott volt.

Az ujjaim lecsúsztak a medálról, és elindultam a folyosón; a cipőm sarka úgy kopogott, mint a szívverés, míg meg nem fogtam a rézkilincset. Feltéptem az ajtót, a látásom elhomályosult, ahogy a hűvös éjszakai levegő beömlött a házba. A tornác, ahol a férfi az imént állt, üres volt. Végre eltűnt.

Kilöktem a szúnyoghálós ajtót, és a sötétséget kémleltem. Az udvar csendes volt, a hintaszék mozdulatlan, a tompa fény pedig lágyan ringatózott a fejem fölött.

– June, minden rendben?

Ida Pickney magas, éles hangjára összerezzentem, és hirtelen levegő után kaptam. A szomszéd ház verandáján állt, már levette a temetésen viselt ruháját. Egy összehajtott újságot szorongatott a kezében, miközben lassan végigmért.

– Igen, rendben. – Mosolyt erőltettem magamra, és próbáltam lassan venni a levegőt.

Ida habozott, a papírt átfogó gumiszalagot babrálta.

– Hozhatok neked valamit, drágám?

– Nem, én csak… – Megráztam a fejem. – Csak azt hittem, van valaki a verandán.

Az arca egy pillanat alatt változott a reményteliből aggodalmassá, és azonnal rájöttem, hogy hibát követtem el. A nagyinál is így kezdődött. Olyan dolgokat látott, amik nem voltak ott.

Tenyeremet a homlokomra tapasztottam, és idegesen felnevettem.

– Nem számít.

– Rendben – mosolygott kényszeredetten. – Hát, ha neked vagy Birdie-nek kell valami, csak szóljatok. Ígérd meg, hogy így lesz.

– Természetesen. Jó éjt, Ida.

Beslisszantam, mielőtt válaszolhatott volna, és elfordítottam a biztonsági reteszt. Lassan lépkedtem a lépcső felé, de a tenyerem nyirkos volt az izzadságtól, a hajam begöndörödött a nedvességtől. Amikor a tükörhöz értem, a medál megcsillant a halvány fényben, és megláttam az arcomon a korábban legördült könnycsepp nyomát. A kézfejemmel letöröltem.

– Ez nem valóságos – mondtam alig hallhatóan, reszketeg lélegzettel. – Nincs ott semmi.

Megint figyelmen kívül hagytam az émelyítő érzést a gyomromban. Az érzést, ami ott motoszkált bennem, a gondolatot, amit sosem hagytam teljesen kibontakozni. Egy éve még meggyőztem volna magam, hogy csak a fények játéka volt az üvegen. Nem pedig pillanatnyi elmezavar. Nem egy hajszálrepedés a jégen. Csak a verandafény ringása. Egy faág árnyéka.

De tudtam. Egy ideje már tudtam.

Végignéztem a sötét folyosón, egészen Birdie hálószobájának ajtajáig. Nem beszéltem neki a tavaly nyár óta tartó villanásokról. Nem meséltem neki a levegőben körülöttem sodródó hangokról. Nem mondtam el neki, hogy a gondolataim napról napra olyanná válnak, mint a padlódeszkák közé befolyó homok.

Eljött a nagymamámért, eljött az anyámért, és most értem is eljött.

Jasper városa évek óta figyelt engem, várták, hogy megmutatkozzon a téboly. Nem tudták, hogy már ott volt, ott gyűlt a felszín alatt.

A jövőm sosem volt talány. Egészen kicsi koromtól tudtam, mi vár rám, a végzetem mindig élesen kirajzolódott előttem a távolban. Ezért nem estem soha szerelembe. Ezért nem lett gyerekem. Ezért nem láttam soha értelmét azoknak az álmoknak, amik fényt gyújtanak mások szemében. Egyetlen célom volt ebben az egyszerűen felépített életemben, hogy a Farrow-átok velem véget érjen.

Ez pont olyan jó befejezés, mint bármi más. Nem én voltam az első Farrow, de én leszek az utolsó.

Kettő

Kinyílt a szarkaláb, ez volt a nyár első igazi jele a hegyekben.

A keskeny sorban haladva beékeltem magam a dáliák fala közé, amik még pár hétig nem fognak virágozni. Csak a nyár derekán, mondta mindig a nagyi, és minden évben igaza is volt.

Megigazítottam az overallom gallérját, felhúztam, hogy védjem magam a felkelő nap sugaraitól. A hűvös reggel volt a legjobb időpont a vágásra, és egyben csendes is. Madárdal és a fák mögött rohanó folyó hangja volt az egyetlen társaság a földeken a napnak ebben a szakában. A legtöbben még az istállónál készülődtek a munkára, de én már órák óta kint voltam, örültem, hogy volt okom elhagyni a Bishop Street-i ház csendjét.

Élénk aranysárga virágpor borította a kopott bőrkesztyűm ujjait, miközben emlékezetből találtam meg a virágszárak végét. Egyesével haladtam végig a levelek csoportjain, míg el nem értem azt a pontot, ahol vágnom kell. Ugyanazt a fanyelű metszőollót használtam tizenhárom éves korom óta; a nyelébe belevéstem a monogramomat, és azóta sem voltam hajlandó lecserélni.

A Farrow nőknek volt egyfajta adottságuk. Amikor a farmok völgyről völgyre szaporodni kezdtek, és mindenki dohányt ültetett Észak-Karolinában, a Farrow család virágokat termesztett. Ez tartotta életben a farmot már száztizennyolc éve, és még jóval az internet vagy az útikalauzok kora előtt ez volt az egyik, amiről Jasper városa ismert volt. A különös kis farm, ahol olyan virágfajták nőttek, amikre még New England leggazdagabb termelői sem tudták rátenni a kezüket. A titokzatosság legendássá tette a farmot, még akkor is, ha az azt vezető nőket nem igazán tartották szalonképes társaságnak.

Az üknagyanyám, Esther nem fedte fel, honnan szerezte azokat a magokat. Úgyhogy Jasper lakói találgattak, és akadt olyan helyi hiedelem is, hogy démonokkal szövetkezett. De valószínűbb volt, hogy valaki, aki a vasútépítésnél dolgozott, egyszerűen eladta neki őket. Ez azonban nem az a fajta történet, amit az emberek szívesen mesélnek.

Egy vödör csattanása hallatszott a dáliák túlsó oldaláról; felnézve megpillantottam Mason kalapját. A széles karimájú vászonkalap homlokrészét többszezonnyi izzadság színezte.

– Azt hittem, ma nem jössz ki – mondta, de nem látott a sorok között.

Levágtam egy újabb csokor szarkalábat; amikor megtelt a kezem, a karom alá szorítottam őket, hogy levághassam a következő adagot.

– Csak nem aggódsz értem, Mason Caldwell?

Kivette az övéből a metszőollót, és munkához látott, levágta a túloldalon szivárványszínben virágzó boglárkákat.

– Aggódnom kéne érted?

Masonben még mindig ott bujkált az a fanyar, kisfiús modor, ami akkor is megvolt benne, amikor gyerekként a folyóparton horgásztunk, vagy kiszöktünk, hogy megnézzük a napfelkeltét a Longview-vízesésnél.

Majdnem elnevettem magam.

– Nem, nem kell.

– Megnézted a beosztást? – kérdezte.

– Tudod, hogy nem – sóhajtottam fel.

– A szarkalábat holnapra terveztük.

– Hát, akkor is ma lesz levágva – feleltem, hangomban akaratlanul is megjelent egy tompa él.

Nem árultam el neki, hogy a szirmok csúcsán megjelenő rózsaszínes árnyalattal jelzik nekem, eljött az idő, és hogy holnapra már egy kicsivel halványabb lesz a színük. Azt sem árultam el, hogy a szárakra kiült nagy mennyiségű reggeli harmat miatt aggódtam a levelekért. Mason nem hitt azokban az asszonyi bölcsességekben, amiket a nagyi tanított nekem. Ő a tervekben, az adatokban és az előrejelzésekben bízott, én pedig elhatároztam, hogy nem vitatkozom vele. Már ő irányította a dolgokat, és ez így volt a legjobb. Nem lehetett tudni, mennyi időm van, mielőtt én is úgy végzem, mint a nagyi vagy anyám.

– Okkal készítünk beosztást, Farrow.

A szememet forgatva megtaláltam a következő szárízületet, és arra sem vettem a fáradságot, hogy visszanézzek rá. Nem vitatkoztam, mert nem lett volna semmi értelme. Ez az egyik előnye annak, ha valaki a legrégebbi és jelen esetben egyetlen barátjával dolgozik együtt. Az ember megtanulja, hogy ne pazarolja feleslegesen az energiáját.

– Na?

– Mi na? – visszhangoztam.

– Jól vagy? – A hangja kicsit ellágyult, de hallottam, hogy még mindig a virágokat vágja.

Kivettem a virágköteget a karom alól, és elindultam a sor végén álló vödör felé. A tegnap este a tornácon látott szempár emlékére összeszorítottam a fogamat. Még mindig úgy éreztem, mintha ott lebegne a cigarettafüst illata a levegőben.

– Jól vagyok. – Beledobtam a szarkalábat a vödörbe, és visszamentem a helyemre.

A Farrow családban minden nő más volt, de mind ugyanúgy végezték. A nagyinál csak a hatvanas éveiben jelentkeztek a tünetek, és lassú volt a leépülése. Az utolsó években az elméje szétporladt, a szeméből lassan kihunyt a fény. Végül elveszítettem őt, ott maradt azon a másik helyen, legyen az bárhol. A nagyanyám elhalványult. Eltűnt.

Azonban anyámon a város már az eltűnése előtt észrevette a jeleket, és minden beszámoló szerint az övé egy gyorsan növekvő, falánk kórság volt.

A nyomozás során gyűjtött vallomások tele voltak a megmagyarázhatatlan viselkedéséről szóló beszámolókkal. Olyan emberekhez beszélt, akik nem voltak ott. Zavarodottságot tanúsított azzal kapcsolatban, hogy mi történt és mi nem történt meg. Volt egy különösen nyugtalanító beszámoló arról, hogy egyszer az éjszaka közepén mezítláb sétált a hóviharban. És nem ez volt az első eset, hogy magyarázat nélkül tűnt el. De az volt az utolsó, amikor engem Jasperben hagyott. Azután végleg elveszett.

Mason könnyed hangja ezúttal bizonytalanul csengett:

– Mit csinálsz később? Bemegyek Asheville-be, ha van kedved, gyere velem.

Hátranéztem a vállam felett. Még mindig elrejtette a dáliák magas, sűrű fala.

– Sosem találsz magadnak valakit, ha minden hétvégén rám vigyázol.

Egy pillanatra elhallgatott, és azt kívántam, bárcsak láthatnám az arcát. Mindketten harmincnégy évesek voltunk, és az évek során a város gyakran találgatott, hogy több van-e köztünk barátságnál. Több is volt, azt hiszem. Család voltunk. És bár néha megfordult a fejemben, hogy lehetne köztünk valami más is, ezt mindig megfojtotta a valóság, hogy mindketten tudtuk, mi vár rám. Már nagyon rég megfogadtam, hogy soha nem lépem át a határt. Mason sem tette.

– Jól vagyok, Mason – ismételtem meg, és reméltem, hogy ezúttal sokkal meggyőzőbben hangzik.

– Csak azt mondom, hogy…

Ezúttal ingerülten vágtam le a következő szárat.

– Mondtam, hogy jól vagyok!

Mason kesztyűs keze megadóan emelkedett a levegőbe, aztán elhallgatott, amitől azonnal bűntudatom lett. Igazság szerint, akárcsak Birdie, Mason is azt várta, mikor esek szét. Nem tudta, hogy a várakozásnak vége. Csak még nem találtam ki, hogyan mondjam el neki.

Csendben dolgoztunk tovább, tartottuk egymással a tempót a sorok között. Amikor a szarkalábak végére értem, visszatettem a metszőollót az övembe, lehajoltam, és megfogtam a teli vödröt a lábam előtt. Amikor befordultam a dáliasor végén, Mason ott guggolt, épp az elsárgult szárakat vágta le ott, ahol egy csepegtetőcső kilyukadt, és elárasztotta a gyökereket.

Kalapját mélyen a szemébe húzta, farmeringének háta már sötétebb volt középen az izzadságtól. Amikor felnézett rám, kék szemében ott volt a kérdés, amit nem fog újra feltenni. Tudni akarta, hogy jól vagyok-e. Tényleg jól.

– Elvigyem? – Felállt, és a karjával letörölte a szemöldöke fölötti izzadságot, de a tekintetét a vödrön tartotta.

– Nem kell, viszem én – mondtam, és beigazítottam a könyökhajlatomba, hogy mellétehessem azt is, amit megtöltött a boglárkákkal.

Mielőtt meggondolhatta volna magát, és még egyszer megkérdezi, elsiettem mellette a távolban a virágok fölött kikandikáló rozsdás tetejű pajta felé.

– Holnap reggel nézd meg a beosztást, mielőtt nekiesel bárminek – kiáltott utánam.

Mosoly fakadt az arcomon, és anélkül, hogy visszanéztem volna, intettem neki.

Csendes nap volt, hálát is adtam érte. A pajta ajtajai nyitva álltak a napsütés előtt, odabent néhány munkás a boltban a múlt hétről megmaradt kék hortenziákat kötözte fel. Egészen télig ott lógnak, amikor már dér csípi a földeket, és csak örökzöld koszorúk meg szárított virágok maradnak eladásra.

Az öreg, zöld Bronco, ami valaha anyámé volt, ott állt a pajta és a napokon belül kinyíló napraforgók között. A motor még működött, de mostanra már inkább volt munkaeszköz, mint bármi más. Letettem a vödröket a kavicsos behajtón, és kinyitottam a hátsó ajtót, meg sem rezzentem a rozsdás zsanérok fájdalmas csikorgásától. A platón korábbi fuvarokból lehullott, elszáradt virágszirmok hevertek, mellettük egy darab zsákvászon és a fémbe csavarozott öreg tejesláda, ami tárolóhelyként szolgált.

Óvatosan bepakoltam a vödröket, ügyelve, hogy a virágfejek ne súrolják a tetőt, aztán lehúztam a cipzárt az overallomon, és hagytam, hogy a földre essen. Kibújtam a csizmából is, és a tejesládában várakozó szandálomért nyúltam.

– Jó reggelt, June! – Néhány idénymunkás ment el mellettem együttérző mosollyal, köszönésük túl szívélyes volt a megszokotthoz képest. Gondolom, ez így lesz egy darabig.

Biccentettem feléjük, kiráztam az overallt, és bedobtam a tejesládába. A munkások épp eltűntek a búzavirág és a szappanfű sorai között, amikor sebességbe tettem a kocsit, és kitolattam az útra.

Az út a fák között kanyargott, a nyári szőlő már bekúszott az aszfalt repedéseibe. Az évnek ebben a szakában olyan, mintha az erdő a város szélét kóstolgatná, az alkalmat lesve, hogy egészben bekebelezhesse.

Volt egyfajta csend a hegyek között, még akkor is, amikor a kabócák és a tücskök énekeltek, és süvített a szél. A távoli, hullámzó, kék hegyek látványa olyan érzést keltett bennem, mintha talán mégsem forogna a föld.

A még működő farmok már nem termesztettek dohányt. A folyó megőrizte a föld termékenységét, keresztülvágott a mezőkön, mielőtt megkezdte ereszkedését az alföld felé. Mostanra Jasper környékén a családok többnyire sertést tenyésztettek vagy édesburgonyát termesztettek. Néhány fenyőültetvény is akadt.

A rádió ki-be kapcsolgatott, Billie Holiday I’ll Be Seeing You című dalának foszlányait játszotta. A mellkasom összeszorult, mély levegőt vettem, miközben a repedezett kijelzőre pillantottam. Megfogtam a gombot, és elfordítottam, hogy biztosra menjek. De nem számított, hány csatornán pörgettem át, folyton ugyanaz a dal szólt. A rádió évekkel ezelőtt bedöglött, de a statikus zörej mögött hallottam a selymesen lágy hangot.

Néha, ha nagyon erősen koncentráltam, ki tudtam űzni a fejemből az epizódokat, mint ahogy erősebben elzárjuk a csapot, hogy ne csöpögjön. De egyre nehezebben ment. Ezt bizonyította a férfi is, akit tegnap este a verandán és a templom ablakában láttam.

A hegyi utakon kanyarogva kidugtam a kezem az ablakon, széttártam az ujjaimat, hogy a szél átsüvítsen köztük, mint a meleg víz. A dal lassan elhalványult a fejemben, a reggeli hűvös levegő felmelegedett, és a nap egyre magasabbra emelkedett.

Ahogy a város feltűnt a távolban, láttam, hogy a virágbolt ajtajait már kitámasztották. A motor felnyögött, amikor megálltam Jasper egyetlen közlekedési lámpájánál, ami egy vékony vezetékről lógott a város főkereszteződése fölött. Jobbra fordulva a folyó fölött ívelő hídon lehetett áthajtani, a víz szikrázott a napsütésben. A templom tornyát is láttam, és vissza kellett fognom magam, hogy ne kezdjem el a temető zöld dombján azt a frissen ásott sírt keresni, ami előtt tegnap este álltunk.

A lámpától balra állt a megyei bíróság. Ugyanabból a vörös téglából épült, mint a többi épület, de fehér kupolás teteje és márványpadlója túlságosan is kirívó volt Jasperhez. De hát akkoriban építették, amikor a völgyben működő farmok termelték a kelet legjobb dohányát. Senki sem sejtette, hogy ez a város egyszer nem lesz több néhány gazdánál és helyi pletykáknál, amit elkerül a Kaliforniától Észak-Karolina partjaiig húzódó autópálya.

A közlekedési lámpa kikapcsolt, majd újra be, amikor zöldre váltott, én pedig leléptem a fékről, és beálltam a bolt előtti parkolóhelyre. A bejárat fölötti régi fémtábla azt hirdette:

ADELINE FOLYÓ MENTI VIRÁGFARM

Birdie már a pult mögött dolgozott, egy tollat szorított a fogai között, miközben az egyik falra ragasztott rendelést olvasta. Ida lánya, Melody már azelőtt kiszúrt az elöl lévő pult mögül, hogy sebességbe tettem volna a kocsit. Ő volt a nyári kisegítőnk már második éve; nálunk dolgozott, amikor hazajött az egyetemről, és szükségünk volt pár segítő kézre az esküvői szezon miatt. Lehet, hogy a semmi közepén éltünk, de azok a menyasszonyok, akik tömegesen jöttek Asheville-be a hegyi panorámás esküvőjükért, mind Adeline folyó menti virágokat akartak a csokrukba meg a vőlegények kitűzőjébe.

Melody kilépett az ajtón, vászonköténye tökéletes masnira kötve a derekán. Tizenegy évvel volt fiatalabb nálam, és mindig arra emlékeztetett, hogy sosem illettem igazán sehová. Sem ebbe a városba, sem az életembe, de még a saját bőrömbe sem. Ő mindig mosolygott. Mindig udvarias volt, ahogy azt a déliek tanítják. Mintha nem érte volna soha semmi rossz.

Megkerülte a teherautót, majd néhány rántással kinyitotta a hátulját.

– Jó reggelt, June! – Dallamos hangja magasabb volt, mint az anyjáé.

– Reggelt!

– Nagyon szép volt a tegnapi szertartás. Anyuval mindketten így gondoljuk.

A visszapillantó tükörben találkozik a tekintetem Melodyéval, amikor magához húzza a vödröket. Az arckifejezése láttán felmerül bennem, hogy Ida talán megkérte, hogy tartsa rajtam a szemét. Nem lenne meglepő.

– Köszi. – Levettem a fejemre kötött kendőt, és a mellettem lévő ülésre dobtam, aztán kiengedtem a hajamat. A napmeleg fürtök a vállamra omlottak.

– Nem is tudtam, hogy ma vágjátok a szarkalábat – jegyezte meg. – Ez minden?

– Egyelőre. Pár órán belül hozzák a többit, és a hűtőben is kell lennie helynek.

– Rendben. – Jobbra-balra hajladozva emelte a vödröket a járdára. – Szeretnéd, hogy szóljak Birdie-nek?

– Nem – feleltem, és próbáltam hátramenetbe tenni a makacs sebességváltót. – Majd később beszélek vele.

Melody kötelességtudóan biccentett, én pedig visszagurultam az útra, és haladtam tovább a házig; a kocsi nyöszörgött, ahogy bekanyarodtam a hepehupás felhajtóra. Megálltam a ház előtt. Az egész világosbarack árnyalatúra volt festve, a kert teljes pompájában virágzott. Ettől a ház úgy nézett ki, mint amiket mesekönyvekben és képeslapokon lehet látni. Mégsem érződött olyannak.

A szúnyoghálós ajtó megnyikordult, amikor kihúztam a kocsikulcsot a helyéről, és Ida jelent meg a verandánkon, amint kiszálltam az autóból.

– Ó! Szia, édesem! – Lejött a lépcsőn, én pedig bementem a kapun. Az ujjára akasztva ott lógott a kulcs, amit Birdie adott neki. – Épp a bíróságra indultam, de hagytam egy kis vacsorát nektek a hűtőben. Nem akartam idekint letenni ebben a hőségben.

– Köszi, Ida!

Habozott, és a kulccsal babrált.

– Kicsit aggódtam érted tegnap este. Mintha megijesztett volna valami.

Láttam a szemében azt a pillantást, ahogy hunyorogva nézett rám. Számára mindig az a kislány maradtam, aki szakadt ruhában érett cseresznyét lopkod a kertje végéből. És volt egy olyan érzésem, hogy valahogy a védelmezőmnek tekintette magát most, hogy a nagyi meghalt. Ez előbb-utóbb gondot fog jelenteni, főleg ha meg akarom tartani magamnak a fényvillanásokat és a tovatűnő hangokat.

Megráztam a fejem.

– Csak elfáradtam. Hosszú volt ez a pár nap.

– Hát persze hogy az volt – értett egyet megnyugodva. A mosolya szomorúvá vált.

Kikerültem a veranda felé vezető ösvényen, és felmentem a lépcsőn.

– Még egyszer köszi!

– Semmiség, drágám.

A tükröződő üvegben figyeltem őt, miközben kinyitottam az ajtót. Egy pillanattal tovább állt ott a kelleténél, majd végül kiment a kapun.

Más napokon, ha beléptem a házba, megcsapott a nagyi süteményének illata, vagy hallottam, ahogy dúdolgat a nappaliban, most azonban csak a csend fogadott. Nem szúrt úgy, mint az előző este, de még mindig ott volt… az az üresség.

Bedobtam a kulcsokat a tálba, és felvettem az asztal sarkán heverő levélkupacot, mielőtt elindultam felfelé a lépcsőn. A lábam elnehezült, és még mindig bizsergett a bőröm a napsütéstől. A nagyival közös fürdőszobánk a lépcső tetején volt, egy ólomüveg ablak engedte be a világosságot, sárga és narancs fénnyel festve be a fehér mozaikpadlót. Kitámasztottam az ablakot, és megnyitottam a csapot, hogy megtöltsem a kádat. Egyik kezemmel beletúrtam a hajamba, és hátrahúztam az arcomból. A föld még mindig ott volt a körmeim alatt. Valahogy mindig ott volt.

Megmostam a kezem a mosdónál, és a fekete karikákat tanulmányoztam a szemem alatt. Soványabb voltam. A reggeli napsütés ellenére is sápadtabb a megszokottnál. Sóhajtva összefontam kezeimet a melegedő víz alatt, és amikor lenéztem, hogy elzárjam a csapot, megdermedtem csöpögő ujjaim láttán. A lefolyó körül vörös örvény keringett, mintha egy bíborszínű szalag úszna a vízben. Majdnem úgy nézett ki, mint…

Magam elé emeltem a kezem, megforgattam egész közel a szememhez. A körmeim alatt még mindig ott voltak a sötét kis félholdak, a körömágyam kész katasztrófa volt a sok vágástól, ásástól. Ez csak föld, gondoltam. Csak föld.

Összeszorítottam a szemem, majd újra kinyitottam, gyorsan pislogva párat. Ahogy megint a mosdóra néztem, a víz tiszta volt. Elzártam a csapot, és amíg leakasztottam a törölközőt a fogasról, próbáltam lassítani a levegővételeimet. Lassan számoltam, és az egyik vizes kezemet az arcomhoz nyomtam.

A legtöbbször megérzem, amikor közeledik egy epizód. Olyan, mint amikor statikus feszültség van a levegőben, a világ részletei kiélesednek, felragyognak, mint a villanykörte izzása közvetlenül azelőtt, hogy az elmém lekapcsol. Máskor viszont alattomosan tört rám.

Elfordultam a tükörképemtől, felkaptam a mosdóról a leveleket, és elindultam a folyosón a hálószoba felé. Ugyanaz a szoba volt, amelyben kislánykorom óta aludtam, egy kis sarokhelyiség a második emeleten, ferde, faburkolatos mennyezettel. Ablaka a kertben álló élénklila virágokkal teli japáncseresznyefára nézett.

Az ágyra dobtam a borítékokat, és levetkőztem, csak a medált hagytam a nyakamban. Ösztönösen kinyitottam, mintha arról akarnék megbizonyosodni, hogy a kis óraszámlap még mindig ott van benne. Aztán levettem a nyakamból, és óvatosan a fésülködőasztalra tettem, mielőtt levettem a köntöst az ajtó mögötti fogasról.

Felvettem, megkötöttem, leültem az ágyra, és benyúltam a matrac alá. A füzet pontosan ott volt, ahol hagytam, a belecsúsztatott toll miatt enyhén kidudorodott a gerince.

2022. július 2. Ez a dátum volt az első oldalra firkantva. Még emlékeztem a torkomba kúszó, szorító érzésre, amikor leírtam. Jobb szó híján, egyfajta napló volt. Feljegyzés minden egyes epizódról, amióta elkezdődtek. Legalábbis azokról, amikről tudtam. Elkezdtem azon tűnődni, hogy talán több is lehetett, mint amivel tisztában vagyok, csak nem vettem észre őket. A férfi, aki mellett elhajtottam ma reggel az úton, talán nem is volt ott. Talán Ida nem is állt a verandán. Honnan tudhatnám? Mikor kezd majd minden egybeolvadni, úgy, mint a nagyinál?

Dr. Jennings nevezte el őket epizódoknak, de nekem sosem tetszett ez a szó, ahogy a nagyinak sem. Megértettem, miért mondta azt, hogy olyan, mintha egyszerre lenne két helyen. Olyan volt, mintha két filmkocka került volna egymásra. Egy átfedés, ami minden alkalommal egyre élesebb lett.

Átlapoztam arra az oldalra, amit előző este írtam, miután hazaértem a temetésről.

2023. június 13.

Kb. 19:45 – Láttam egy férfit a templom ablakában, aki nem is volt ott.

20:22 – Láttam valakit a verandán. Talán ugyanazt a férfit? Cigarettafüst szagát éreztem.

A tintapacára meredtem, ami azért került oda, mert túl sokáig tartottam a tollat a papíron az utolsó betűnél, ahogy eszembe jutott az a tűhegynyi narancssárga fény a sötétben.

Lenyeltem a gombócot a torkomban, és a következő üres oldalra lapoztam. A tiszta, vonalas papír tejfehér volt, éles ellentéte a borító gyűrött, foltos kartonjának.

Megfogtam a tollat, és felírtam a dátumot a lap tetejére.

2023. június 14.

Kb. 11:45 – Egy dal szólt a rádióban.

Az éjjeliszekrényemen álló órára pillantottam.

12:12 – Vér a mosdókagylóban és a körmöm alatt.

Nem tudtam megállni, hogy ne nyújtsam ki a kezem, és ellenőrizzem újra. Éreztem az ízét, az éles, rezes mellékízt a meleg levegőben. Láttam, ahogy az élénkpiros vér kígyóként tekereg a lefolyóba.

Amikor az ujjaim remegni kezdtek, visszadugtam a tollat a füzetbe, becsuktam, és visszacsúsztattam a matrac alá. Eleinte ritkán jöttek, néhány epizód hetente, legfeljebb. De az utóbbi három hónapban szinte minden napra jutott bejegyzés. A füzet hamarosan megtelik.

Felkaptam az ágy sarkán heverő levélkupacot, kétségbeesetten vágytam valamire, amibe belevethettem magam. Többségében fizetnivalók voltak, és a farm számlái, de amikor megláttam egy foltos barna boríték sarkát, megtorpantam. Ugyanolyan volt, mint amilyeneket a boltban használtunk, de nem ez volt a legfurcsább.

Félrecsúsztattam a többi borítékot, és a kézírásra meredtem.

June Farrow

Bishop Street 12.

Jasper, Észak-Karolina

28753

A nagyi kézírása volt.

Felemeltem, és megvizsgáltam a borítékot. Nem volt rajta feladó, de a bélyeg pontosan megegyezett azokkal, amiket odalent tartottunk az asztal fiókjában, és a feladás dátuma szerint két nappal a nagyi halála előtt adták postára.

Mióta heverhetett az előszobai asztalon?

Megfordítottam és feltéptem a borítékot. Egy csipkézett szélű, kártyának tűnő valami kandikált ki belőle. Kihúztam, és ráncba szaladt a homlokom, amikor elolvastam, mi van ráírva:

Nathaniel Rutherford és a felesége, 1911

A Rutherford név ismerős volt, mert szinte minden szellemhistóriának ez volt a tárgya ebben a városban. Ő volt az a lelkész, akit megöltek a folyónál.

Feltűnt a papír vastagsága, és rájöttem, hogy nem egy kártyát tartok a kezemben. Hanem egy fényképet.

Megfordítottam, egy régi, fekete-fehér kép nézett vissza rám, a széleit már megsárgította az idő. Egy fehér inges férfi volt rajta látható, egyik vállával a téglafalnak támaszkodott, kezében cigarettát tartott. Visszatért az előző esti, verandán álló alak emléke. Azok a széles vállak, a karcsú alkat…

Jóképű volt: oldalra fésült haj, erős állkapocs, mélyen ülő szeme egyenesen a kamerába nézett. Halvány, szúró fájdalom futott végig az ujjaim hegyén.

Egy nő állt mellette, felé fordulva; egyik kezével szélfútta haját simította a füle mögé, a másikkal a férfiba karolt. Ajkán mosoly ült.

A fürdőszobából kiszűrődő folyó víz hangja csenddé olvadt, ahogy a nőt tanulmányoztam. Minden vonását. Egyszerű ruhája minden részletét. Kerestem valamit, bármit, ami magyarázattal szolgálhat a mellkasomban feltörő érzésre.

Mert ezt az arcot bárhol felismerném, még akkor is, ha nem emlékeznék, hogy valaha is láttam volna.

Az anyám arca volt.

Három

Fel-alá járkáltam az emeleti folyosón, míg végül elindultam lefelé a lépcsőn; tekintetemet továbbra is a fényképre szegeztem. Magam elé emeltem, ujjammal követtem a nő orrának vonalát. Az álla formáját. Az utolsó lépcsőfokra érve, figyelmemet a képről a tükör alatti asztalkán álló keretezett fotóra fordítottam.

Ez volt az egyetlen kiállított kép a házban anyámról. Minden alkalommal elmentem mellette, amikor átszeltem a folyosót, a képmás mélyen beleégett a tudatomba, akár egy billog. Meredten bámultam rá. Fagyos takaróként borított be a gerincemen végigszaladó hideg borzongás. Ezúttal nem képzelődtem. Pontosan úgy nézett ki, mint ő.

Tekintetem a nappalin keresztül a pinceajtóra vándorolt, és ismét elindultam, elmentem a kandalló mellett, amelynek széles, lapos kövein összegyűlt a délutáni fény. A mellkasomhoz szorítva markoltam a fotót, az üveg ajtógombért nyúltam, és elfordítottam. Az ajtó kitárult, és beáradt a nyirkos levegő. A pincében olyan szag volt, mint a friss nyári sáré, és egyre sűrűbb lett, ahogy haladtam lefelé a lépcsőn. A sötétben az egyetlen villanykörtén lógó zsinórért nyúltam.

Meghúztam a zsinórt, és halk elektromos zizegés töltötte be a teret, életre keltette a kis helyiséget. Nem sok minden volt odalent, csak az előző évben elrakott barack és szilva, meg a mosógép. Mason fémpolcokat rakott az egyik fal mellé, miután pár éve beázott a pince. A málló kartondobozokból mindent átlátszó műanyag ládákba pakoltunk. Az első párat félretoltam, azt kerestem, amelyik nem volt felcímkézve. Szándékosan nem jelöltem meg, mert nem akartam felhívni nagyi figyelmét a tartalmára.

Tizenhat éves voltam, amikor foglalkozni kezdtem anyám eltűnésével. Már fiatalon rájöttem, hogy nagyi nem akar beszélni róla. Valójában egyáltalán nem akart beszélni anyámról. A lépcső melletti asztalkára tett bekeretezett fotó volt az egyetlen bizonyíték a házban arra, hogy Susanna egyáltalán létezett.

Egy újságkivágással kezdődött, amit Birdie-nél találtam. Ez a kis kapcsolódás a rejtélyhez hamar megszállottá tett. Addig Susanna nem volt több számomra, mint városi pletyka. Része a hegyekben élő folklórnak. Amikor nyomtatásban láttam, tintával papírra vetve a nevét, valahogy életre kelt a fejemben. Egy kis győzködésbe telt, de sikerült rávennem Idát a bíróságon, hogy segítsen összegyűjteni minden fellelhető információt az anyámról és arról, hogy mi történt vele.

Levettem a dobozt a polcról, és letettem a földre, csupasz lábam már fázott az alagsor padlóján. A tető egy pattanással lejött, és megpillantottam a dobozban lévő harmonikazsebes irattartót. Vastag volt, a szélei elhasználódtak. Évek óta nem nyitottam ki, de nehezebb volt, mint amire emlékeztem. Ahogy megfogtam, felelevenedtek előttem a Mason garázsában töltött nyári délutánok. A régi, rongyos kanapén feküdtem, jegyzeteltem, összevetettem és rendszereztem minden egyes papírdarabot, miközben ő egy régi játékkonzolon játszott.

A kutatás majdnem egy éven át teljesen lefoglalta az életemet, és titokban kellett tartanom a nagyi előtt. Egyfajta sürgető érzés volt bennem. Mintha az lett volna az egyetlen esélyem, hogy megértsem, mi történt. Csakhogy nem számított, mennyi színt vittem a képbe, vagy hogy kitöltöttem hiányzó részleteket. Még ennyi évvel később is egyre több megválaszolatlan kérdés maradt.

Leültem a földre, és az ölembe húztam a mappát. Kioldottam a zsineget, és hátrahajtottam a fedelet, hogy elolvashassam a címkéket. Ez volt minden, amit összegyűjtöttem. Újságcikkek, fényképek, rendőrségi jelentések másolatai, mind dátumok és források szerint rendezve.

A seriff annyi választ adott, amennyit tudott. Voltak Susannáról szóló történetekkel teli vallomások, és ezektől összeszorult a gyomrom. Betekintést nyerhettem a saját jövőmbe. De voltak apróságok is, mint például könyvtári jegyzék arról, melyik könyvet kölcsönözte ki utoljára. A Bronco adásvételi szerződése, amit készpénzzel fizetett ki, miután évekig spórolt rá. Az éttermi számla azt bizonyította, mit rendelt az eltűnésének reggelén: palacsintát. Volt valami szívszorító ebben a részletben. Néhány órán belül Susanna örökre eltűnt. De azon a reggelen még palacsintát evett.

Számos újságcikk is volt a Jasper Chronicle, az asheville-i Citizen Times és a The Charlotte Observer lapokból, ezek többnyire az eltűnéséről szóltak. De volt egy olyan is, ami arról tudósított, hogy a tizenkét éves Susanna megnyerte a hatodikos helyesírási versenyt.

Kihalásztam egy köteg fényképet az egyik zsebből, és ügyetlenkedve kiterítettem magam mellé a földre. Végigtekintettem Susanna Farrow megannyi arcán. Babaként nagyi karjában. Kisgyermekként overallban, a kantár alatt meztelen mellkassal. Fiatal lányként, ahogy elfújja a születésnapi gyertyáját. Tiniként széles, drótkeretes szemüvegben a farm földjein. Remegő kezem végül megállt, amikor megtaláltam azt, amit kerestem: a húszas évei elején járó Susannát – legalábbis annyira saccoltam.

A kertben állt a somfa alatt, egyik kezével elmélázva nyúlt a mellette lévő, lelógó ág felé. Hosszú haja kiengedve omlott a vállára, az utca felé fordult, mintha éppen akkor kapták volna lencsevégre, amikor meglátott valakit közeledni a járdán. Kívülről teljesen átlagos volt. Olyan hétköznapi, amilyen mindig is szerettem volna lenni. A szemére nem vetett árnyékot az, ami később történt.

A fényképet odacsúsztattam amellé, amit a borítékban találtam, és összerezzentem. A két kép egymás mellett hevert, különböző méretűek voltak, az egyik fekete-fehér, a másik fakó színű. De a két nő teljes szimmetriában volt. Nem csak hasonlítottak egymásra. Pontosan ugyanolyanok voltak.

Visszahúztam a kezem, és a köntös alatt dobogó szívemre szorítottam. Ez nem lehet ő. Anyám évtizedekkel később született, és a hasonlóság sem volt olyan különös, ha figyelembe vesszük, hogy a nők arca kicsit oldalra fordul. Ott volt még a fénykép kora is. Nem volt rossz állapotban, de nem volt olyan éles és tiszta, mint amit a mappából vettem ki.

Ez nem ő, mondtam magamnak újra. Kisimítottam a hajam az arcomból, és a fülem mögé tűrtem. Persze hogy nem ő, de nagyi honnan szerezhette? És miért küldte el nekem?

Próbáltam felidézni a halála előtti hetet, átgondoltam a napokat. Átlagos napok voltak. Voltunk az üzletben, a farmon és az élelmiszerboltban. Akárhonnan feladhatta. De miért postán küldte? Miért nem adta egyszerűen nekem? Effajta logikus kérdéseket már fel sem tettem, ahogy egyre rosszabbodott az állapota.

Az évek múlásával nagyi egyre több időt töltött azon a másik helyen. A mosogatónál állva mosogatott, a kertben térdelt, vagy a hintaszékben ült a verandán, de gondolatban valahol máshol járt. Olyan emberekhez beszélt, akik nem voltak ott. Olyan dalokat dúdolt, amiket sosem hallottam. Kiment a pajtába, és olyan dolgokat keresett, amik nem léteztek. Az évek során egyre többször járt-kelt ezen a határon. Élete utolsó hat hónapjában szinte végig a másik oldalon élt.

Az utolsó hetekben nagyi lelassult. Csendesebb lett. Egyre többet aludt, és már nem akarta elhagyni a házat. Éreztem, hogy közeledik a vég, bár sem ő, sem dr. Jennings nem mondta ki hangosan. De valahogy megváltozott.

Végül ez vezetett a felismeréshez. Talán épp azért nem volt értelme, mert valójában nem is jelentett semmit. Arról fogalmam sem volt, nagyi hogyan szerezte meg Nathaniel Rutherford képét. De valószínűleg ugyanazt gondolta, amit én – hogy a nő hasonlít Susannára –, és valahol elméje sűrű ködében úgy határozott, hogy elküldi nekem.

Nem láttam gyűrűt a nő ujján, de a felirat szerint Nathaniel felesége volt. Aztán ott volt az is, ahogy a férfi felé hajolt, mintha valami láthatatlan erő vonzotta volna. Vagy talán egy gyengéd széllökés lendítette a férfi felé.

– June?

Odafent egy tompa hang a nevemet kiáltotta, mire összerezzentem.

– June!

Birdie. Észre sem vettem, hogy bejött. Lenéztem a padlón heverő fotókra, mintha csak most jutott volna eszembe, hol is vagyok. A nyitott doboz. Az alagsor. A lazán megkötött köntösöm.

– A fenébe! – nyögtem fel. A kád! Nyitva hagytam a csapot.

Lelöktem a mappát az ölemből, és a képekkel együtt bedobtam a dobozba. Ügyetlenkedve rátettem a fedelet, betoltam a fal mellé, és felmentem a falépcsőn a nappaliba.

– June!

Amikor felértem az emeletre, Birdie épp törölközőket szedett elő a folyosói szekrényből. A padlót víz borította, visszatükrözte az ablakon beszűrődő fényt. A régi, lábas kád csordultig megtelt, a csepegő csap alatt fodrozódott a víz.

– Nagyon sajnálom! – Kivettem egy törölközőt Birdie kezéből, leguggoltam, és gyorsan letettem a küszöbre, mielőtt a víz eláraszthatta volna a fapadlót. – Elfelejtettem, hogy megnyitottam a csapot.

– Hol voltál?

Kifulladva törölgettem a vizet négykézláb.

– June! Hol voltál, édesem?

– Odalent – feleltem.

– De hát most voltam lent.

– Mármint az alagsorban.

Tekintete még jobban kiélesedett, aztán körbenézett a fürdőben. Fürkésző pillantás volt. Szinte már gyanakvó. A túltöltött kád pontosan olyasmi, amit a nagyi csinált volna. Nem is tudom, hányszor jöttem haza arra, hogy füst borítja a konyhát, vagy tárva-nyitva van az összes ablak a viharban. De ez nem ugyanaz, ugye?

– Csak betettem a mosást – hazudtam, és görcsbe rándult a gyomrom a gondolatra, hogy esetleg lemegy, és megnézi.

Nem akartam beszélni neki a képről. Talán mert olyasmi volt, amit magam sem értettem. Az én nevem állt a borítékon, nagyi egyértelműen nekem szánta.

Semmit sem jelent, emlékeztettem magam. Nagyi beteg volt, June.

Felálltam, tekintetem a folyosón át a nyitott hálószobám ajtajára siklott, ahonnan láttam az ágyamra terített takaró szélét. A posta még mindig ott hevert, ahol hagytam, a napló biztonságban lapult a matrac alatt.