ELSŐ FEJEZET

A gyilkossági nyomozók napja gyakran kezdődik gyilkossággal. A kapkodva nejlonfóliába tekert és egy építkezésen a konténerbe lökött, kevert rasszú nőnek nyilvánvalóan azzal végződött.

Eve Dallas hadnagy átbújt a rendőrségi szalag alatt és átvágott a törmeléken. Már úton volt a Központi Kapitányságra, amikor felhívták és a Hudson Yards-i építkezésre irányították.

A reggel langyos volt, meleg szellő fújt, ahogy 2061 májusa átfordult júniusba és előrevetítette a biztosan várható kánikulát. Az építkezésen dolgozó munkások összeverődve ácsorogtak munkavédelmi sisakjaikban és acélbetétes bakancsaikban. Kávét kortyolgattak, beszélgettek, és a konténer felé pillantgattak, amely mellett két egyenruhás rendőr állt.

Eve tudta, a civilek nem bírják ki, hogy ne bámulják a halottakat.

A közelből, egy másik építkezésről hallotta egy légkalapács kemény, szapora csattogását. Tudta, hogy az egész környéken egymást érik az ingatlanfejlesztések.

A konténer a hetven emelet magas toronyház északi oldalán állt, a telek határán, három kisebb torony mellett. A városi forradalom után „húzzuk fel őket, aztán imádkozzunk” hangulatban épült trión meglátszott az évek múlása és az elhanyagoltság.

Eve látta a betört ablakokat, a foltos, graffitis falakat, az omladozó vakolatot, a meggörbült, megcsavarodott gerendákat, a nagy, erős gépeket, a kecsesen forgó toronydarukat és a rengeteg kisebb szerszámot, amelyeket azért sorakoztattak fel, hogy elbánjanak a régi épületekkel.

Az egész háborús zónának tűnt, de csak egyetlen áldozattal, aki nejlonba tekerve hevert a törmelékkel teli konténerben.

Minden munka leállt.

A civilek csak bámulták a halottakat, ő azonban kiállt értük. Fogta a helyszínelő készletét, odament a konténer mellett álló egyenruhásokhoz, felmutatta a jelvényét.

– Ki ért ki elsőként a tetthelyre?

– Mi, hadnagy. Urly és Getz rendőr.

– Jelentsenek – mondta Eve, miközben elővette a folyékony kesztyűt.

A negyvenes évei elején járó magas, fekete bőrű Urly vette magához a szót.

– Hét óra harmincöt perckor kaptuk a riasztást. Megtaláltuk a holttestet a konténerben és biztosítottuk a helyszínt. A bejelentő, bizonyos Manuel Best, azt állította, fél nyolc körül talált rá, amikor felvette a munkát.

– Lehet, hogy a vérnyomok vezették ide.

Urly ajka megrándult – de nem mosolyodott el.

– Igen, hadnagy. Best azt állította, hogy azt hitte, valaki egy sérült vagy döglött állatot dobott be a konténerbe.

– Eléggé megrázta a dolog, hadnagy – bökött bal felé az állával a fehér bőrű harmincéves Getz. – Egyetemista, nyári munkán. Ezen a héten kezdett.

– Nem a legszebb belépő a munka világába. Beszélni akarok vele, miután végeztem a holttesttel.

A beszáradt vérfoltokat kikerülve odalépett a konténerhez és belenézett.

A nejlonon keresztül látta az áldozat fejét. Kócos, porszínű haj, összecsomósodva az alvadt vértől, amely a nejlonra is rákenődött.

A keze kicsúszott, amikor a gyilkos bedobta, gondolta Eve. Kapkodott. Leütötte, bedobta, elmenekült.

– Az áldozat fejének jobb oldalán súlyos, ütéstől származó sérülés látható. A kerítésen belül, mintegy négylábnyira a konténertől vérnyomok kezdődnek. Vér a konténer elején és a nejlonon, amellyel letakarták az áldozatot. Valószínűleg ebbe beletekerve hozták a holttestet az építkezésre.

Miután lefényképezte a konténer belsejét és pontosan meghatározta a holttest elhelyezkedését, sóhajtott egy nagyot.

Befújta magát folyékony kesztyűvel és odaadta a helyszínelő készletét Getznek.

Aztán bemászott a konténerbe.

Építési törmelék, nem kommunális hulladék – szerencsés nap. De az építési törmelékben lehetnek szögek, üvegcserepek, hegyes fémdarabok és mindenféle egyebek is.

– Az áldozat legfeljebb öt láb két hüvelyk magas – becsülte meg Eve, miközben megkereste és felhajtotta a nejlon egyik sarkát, felfedve a fejsebet. – Vér, csontszilánkok, agyvelő. Adja ide a készletet. Úgy látom…

Elvette a készletet és kiemelte a mikroszemüvegét. Közelebb hajolt.

– Igen, a gyilkos fegyver egy feszítővas lesz. Látom a villás vége behatolási pontjait és a lapos fej nyomát.

Eve gyengéden elfordította az áldozat fejét.

– Két ütés, az egyik a jobb halántékot, a másik a fejtető hátsó részét érte. Valószínűleg már az első is halálos volt.

– Ó, a fenébe! Hadnagy, ismerem a nőt! Getz?

A rendőr lábujjhegyre ágaskodva benézett a konténerbe.

– Igen, a francba. Egy hajléktalan, hadnagy. Ezen a környéken élt, néha engedély nélkül koldult.

– Általában szemet hunytunk – tette hozzá Urly. – Senkinek sem ártott. Kis virágokat meg állatokat hajtogatott a szemétből, és adott belőlük annak, akitől kapott egy kis aprót.

– A nevét tudják?

– Nem, hadnagy. Telente meg rossz időben általában a Chelsea Menhelyre ment be. Vagy másokkal együtt itt, a lebontásra váró épületekben húzta meg magát. Nem sok vizet zavart, de volt egy kis füzete, amibe felírta a szabálysértéseket, amiket látott.

– Miféle szabálysértéseket? – kérdezte Eve, miközben elővette az ujjlenyomat-olvasóját.

– Tiltott helyen való átkelés, szemetelés… a szemetelést nagyon szigorúan vette… bolti lopás, birtokháborítás, kutyakaka otthagyása… – Urly vállat vont. – Feljegyezte a szabálysértő személyleírását, a szabálysértést, az időt és a helyet. Aztán keresett egy rendőrt és felolvasta. Megkért minket, hogy másoljuk le.

– Általában lemásoltuk, megköszöntük a munkáját, adtunk neki egy-két dollárt – tette hozzá Getz. – Egymás közt csak LP-nek neveztük… Lelkiismeretes Polgárnak.

– Elég hiányosak az adatai a rendszerben, sok a fehér folt. A neve Alva Quirk, kevert rasszú, negyvenhat éves. Állandó lakcíme nincs. Munkahelye nincs. Legközelebbi hozzátartozó nincs megadva, bár ennek majd utánanézünk.

– Alva – ismételte meg Urly. – Hadnagy, ha az derülne ki, hogy nincsenek rokonai, akkor a tízes körzet rendőrei összedobják az elhamvasztásának az árát. Amolyan kabala volt nekünk.

– Mindenképpen értesíteni fogjuk magukat. A halál beálltának időpontja egy óra húsz perc. A halál oka hegyes és tompa tárggyal okozott fejsérülés. Az orvos szakértő majd megerősíti.

Eve hallotta a kopogást és felismerte a rózsaszín cowboycsizmát.

– Peabody – mondta, fel sem nézve. – A legjobbkor. Mindenki fújja be magát és vegyük ki. Én majd felemelem – szólt oda Geztnek, aki épp be akart mászni hozzá. – Felemelem, maguk meg kiveszik.

Nem volt kellemes feladat, mégis becsúsztatta a két karját a nejlon alá és megfeszítette az izmait.

Az áldozat nem lehetett nehezebb száz fontnál.

Urly benyúlt a konténer széle fölött és segített megemelni, aztán Getz és Peabody megfogták a lábait.

Letették a konténer mellé, a földre, az alsótestén még a nejlonnal.

Eve leguggolt és átkutatta Alva fakószürke nadrágjának a zsebeit.

– Se füzet, se semmi.

– Volt egy hátizsákja, de a füzetet meg a ceruzát a zsebében tartotta.

– Hát most nincs ott. – Bassza meg, gondolta, visszanézve a konténerre.

Felpillantott a társára. Még mindig kellett egy pillanat, hogy megeméssze a Peabody sötétbarna, most éppen szabadon hagyott hajában vöröslő csíkokat. Gyanús volt, hogy több van benne, mint az előző napon.

– Peabody, Getz rendőr odavisz a tanúhoz, aki megtalálta a holttestet. Vedd fel a vallomását. Az építkezésen lennie kell valamilyen biztonsági rendszernek… keresd meg a biztonsági szolgálatot és szerezz másolatot a kamerák felvételeiről. És közöld a főnökkel vagy a munkavezetővel, hogy az építkezés további értesítésig le van zárva.

– Értettem.

– Szedjük le róla ezt a nejlont.

Miután Urly segítségével lehúzta a nejlont az áldozat lábairól, Eve meglátott egy ceruzacsonkot a bő nadrág ráncai között.

– Ceruzacsonk a nadrág ráncaiban – mondta ki fennhangon, a jegyzőkönyv kedvéért, és elővett egy bizonyítékzacskót. – Akkor ejthette el, amikor fejbe vágták, és megakadt a ráncokban. Valaki nem akart bekerülni a füzetébe. A füzet és a hátizsák nincs a konténerben. Át kell majd kutatni, de a gyilkosa bizonyára elvette. A ceruzát nem vette észre, mivel kapkodott.

Egy pillanatra hátraereszkedett a sarkára, mert összeállt a fejében a kép.

– Lehet, hogy a gyilkos fegyver is a konténerben van, pedig okosabb lett volna a holttest mellé csomagolni, ha itt akarták hagyni. Megkeressük a gyilkosság helyszínét. A vér egy részét feltakarították, viszont sötét volt… még a lámpák fényénél sem sikerülhetett mindet eltüntetni. És a gyilkos hanyag volt, nem tekerte be szorosan a holttestet, kifolyt némi vér, amíg idehozta.

– Lehet, hogy az áldozat itt akarta tölteni az éjszakát. A lebontásra váró épületeket körbekerítették és lezárták, azonban az áldozat ismerte a helyet, úgyhogy ide jött éjszakára. Kellemes idő volt, miért akart volna a menhelyen nyomorogni? Meghallott vagy meglátott valamit, és le akarta írni a rendőr barátainak.

– A fenébe is, hadnagy, ez nagyon életszerűen hangzik.

– Drogügylet, nemi erőszak, rablás… ez nem szemetelés vagy kutyaszar volt. A gyilkos elvette a füzetet, csakhogy az áldozat ettől még beszélhetett, és ezt egy módon akadályozhatta meg. Honnan szerezte a feszítővasat? Mert feszítővassal végzett vele, az biztos.

Miközben beszélt, további sebeket keresve végigtapogatta a holttestet.

– A két fejsérülésen kívül nincs más sérülés. Az első a feje hátsó részét érte, a második a jobb halántékát, miközben elesett. A gyilkos elvette a füzetet, a hátizsákot és kiürítette a zsebeit. Aztán fogta a nejlont… tudnia kellett, hol találja… beletekerte, odavitte a konténerhez és beletette.

– Miért nem hagyta ott, ahol végzett vele?

– Talán attól tartott, hamarabb megtalálják. El kellett tűnnie, megszabadulnia a hátizsáktól, a füzettől, és meg kellett tisztálkodnia. Véres lehetett. A konténerben további néhány óráig nem találják meg. Ha a gyilkos nem ennyire hanyag, talán még több idő telik el.

– Az áldozat egyszer azt mondta nekem, hogy vigyáznia kell New Yorkra, mert New York gondoskodik róla.

– Pontosan ezt fogjuk tenni. Gondoskodunk róla.

Eve felállt és hívta a takarítókat, majd a hullaházat.

– Maradjon a holttest mellett – mondta Urlynak, aztán visszamászott a konténerbe.

– Szép bakancs – villant fel ismét Urly arcán az a halvány félmosoly.

– Az volt. Milyen füzetet keressek?

Amikor Eve üres kézzel kimászott, Peabody már várta.

– A szemtanú nemrég kezdett el dolgozni a Singer Ingatlanfejlesztésnél, ezen a helyen – kezdte Peabody. – A nagybátyja is itt dolgozik, ő hozta ide a nyárra. Meglátta a vérnyomokat, azt hitte, valami állatot dobtak a konténerbe. Megnézte, hátha életben van. Meglátta a holttestet, és idézem, „kiakadt”.

– Hozzáért valamihez?

– Azt mondja, nem. Nagyon félt. De felhívta a kilenc tizenegyet, aztán a nagybátyját.

Peabody áthelyezte a testsúlyát a másik lábára, gondosan ügyelve, hogy rózsaszín csizmájával nehogy belelépjen egy vérfoltba.

– A szemtanú érkezett elsőként az építkezésre… jó benyomást akart kelteni… a nagybátyja később ért ide. Ő is belenézett a konténerbe, aztán együtt megvárták Urlyt és Getzt. Miközben vártak, a nagybácsi… Marvin Shellering… felhívta a művezetőt, aki pedig felhívta Singert. Mármint Bolton Kincade Singert, aki az apjától, James Bolton Singertől vette át a céget, körülbelül hét évvel ezelőtt. Singer együttműködő. Megkaptam a biztonsági kamerák felvételeit, de azt mondták, ezt a területet nem figyelték… csak az épületeket. Az építésvezető, Paulie Geraldi szerint itt hátul nincs semmi, amit őrizni kellene.

Peabody lepillantott Eve összekarcolt, koszos bakancsára.

– Tudod, a takarítók is átkutathatták volna a konténert.

– Igen, és át is fognak még egypárat. Látnom kellett, hogy a gyilkos bedobta-e az áldozat holmiját is. Vagy a gyilkos fegyvert. Biztonsági őrök dolgoznak a helyszínen?

– Jelenleg nem. Itt van a kerítés, itt vannak a kamerák, és egyelőre még csak bontanak. Majd akkor lesznek biztonsági őrök, amikor elkezdik idehordani az építőanyagokat.

– Egy ekkora építkezésen nem egy főnök szokott lenni.

– Még csak bontanak, és Geraldi a főnök.

– Értem. – Eve kivett egy kendőt a helyszínelő készletből és megtörölte a kezét. – Szétszóródunk és megkeressük a helyet, ahol a gyilkosság történt. A vérnyomok arra vezetnek, amíg látszanak… ott kezdett csorogni a vér a nejlon alól. Szerintem valahol a kerítés túloldalán, de a lámpák fénykörén kívül történhetett.

Elindult a vérnyomok mentén.

– Le kell nyomoznunk Singert, a művezetőt, és mindenkit, aki munkaidő után is be tudott jönni az építkezésre. Ezzel kezdünk, aztán…

Elhallgatott, amikor meghallotta a nevét. Egy tizennyolc-húsz éves nő kiáltotta el többször is, miközben felé rohant az építkezésen.

Pólót viselt, farmert és bakancsot. Baseballsapkája alól vattacukor-rózsaszín tincsek lógtak ki.

Eve feltételezte, hogy a nő is az építkezésen dolgozik. Lehet, hogy megtalálta a gyilkosság helyét?

– Dallas hadnagy! – zihálta a nő, miközben verejték csorgott le csinos arcán, amely majdnem pont olyan rózsaszín volt, mint a haja.

– Én vagyok az.

– Felismertem, és önt is, nyomozó. Jöjjenek! Velem kell jönniük!

– Hova és miért?

– Egy holttest – intett a háta mögé a nő. – Ott van egy holttest.

– Az a holttest? – mutatta Eve.

– Nem, nem, nem. Manny… izé, Manuel Best… mondta, hogy találtak egy halottat, és nagyon sajnálom, de onnan tudom egyáltalán, hogy itt vannak. És mondtam is Mackie-nek, hogy rohanok, rohanok és szólok maguknak.

– Azt akarja mondani, hogy talált egy másik holttestet?

– Nem én, hanem Mackie. Vagy valaki más. Leállította a munkát és hívni akarta a rendőrséget, de én mondtam neki, hogy már itt vannak, mire azt mondta, hogy szóljak maguknak. Oda kell jönniük.

– Urly, Getz! Vigyázzanak a holttestre és biztosítsák a helyszínt a takarítók megérkezéséig. Hol van a másik halott? – kérdezte a nőt.

– Mi úgy egyutcányival arrébb vagyunk.

– Ezen az építkezésen?

– Nem, egy másikon. Ez a Singer Ingatlanfejlesztésé. Mi a Hudson Yards Village-en vagyunk, lakó- és irodaházakat építünk, meg egy bevásárlóközpontot és parkot.

Eve úgy döntött, gyalog hamarabb odaérnek, mint kocsival.

– Mi a neve?

– Ó, bocsánat! Darlie Allen.

– És honnan ismeri a szemtanúmat?

– A szem… Ja, Mannyt? Munka után meg szoktunk inni egy sört… vagy valami más hideget. Egyszer-kétszer együtt lógtunk, mióta itt dolgozunk. Nemrég állt be Singerékhez. A hétvégén meg közös programunk lesz, tudja. Felhívott és elmondta, mi történt szegény nővel. Nagyon feldúltnak tűnt. Valaki mondta neki, hogy ön vezeti a nyomozást, ezért amikor megtaláltuk a holttestet, eljöttem magáért.

– Hogy találták meg a holttestet?

– A régi épület fő részét már lebontottuk. Egy étterem volt. Épp a padlót törtük fel, a régi betonpadlót. A főnök szerint gyenge minőségű… jó része már elporlott… úgyhogy feltörjük az egészet. Én csak néztem, mert meg akarom tanulni a légkalapács kezelését, és akkor letört az a nagy darab, és láttam, hogy igazuk volt, tényleg gyenge minőségű beton, sok lyuk volt benne, és az nem biztonságos. A padló alatt pince van, és sok helyen már be is omlott. És ott volt.

– Egy holttest a beton alatt? Ezek szerint maradványokról beszélünk. Csontok?

– Igen, de biztos, hogy emberi csontok. Nem olyanok, mint egy állaté. Nem néztem meg alaposan, mert kicsit megijedtem. Láttam, hogy a beton alatt főleg föld van, meg törött tartógerendák, meg a holttest… mármint a maradványok… egy olyan üregféleségben.

Odaértek egy vaslépcsőhöz, amely előtt biztonsági droid állt. Biccentett Darlie-nak.

– Ms. Allen, Dallas hadnagy, Peabody nyomozó, beléphetnek.

– Ott lesz, arra. Azt próbáljuk felújítani, amit még a városi forradalom előtt építettek, aztán a harcok során megsérült, utána meg ilyen rossz minőségű szarokkal hoztak helyre, tudják.

– Tudjuk.

A lépteik kongtak a vaslépcsőn.

– De most jól fogjuk csinálni. Mackie azt mondja, egy városi gyémántot fogunk felépíteni, és úgy, hogy kitartson.

Eve nem látta a gyémántot, csak az építkezés felfordulását, egy kötéllel elkerített területet, valamivel távolabb pedig egy kopár vázat, sejtése szerint egy lakóház vázát.

– Ki a főnök?

– Mackie. Szólok neki.

– Igen, hívja ide. De kié az építkezés? Kié a projekt?

– Izé. A maguké.

Eve belenézett Darlie nagy, értetlen, zöld szemébe.

– A francba – mondta.

Darlie odasietett az elkerített térség mellett álldogáló csoporthoz.

– Felhívhatom Roarke-ot – ajánlkozott Peabody. – Biztos tudni akar róla.

– Igen. – A férje, a fél világegyetem tulajdonosa biztos tudni akar róla. – De előbb nézzük meg. A francba – ismételte meg, és előrelépett a fekete férfi felé, aki kivált a bámészkodók csoportjából és elindult feléjük. Úgy nézett ki, mintha két légkalapáccsal is gond nélkül elboldogult volna.

Eve negyven körülinek tippelte. Nevetségesen jóképű volt, és úgy festett a farmerjében, a biztonsági mellényében és a munkavédelmi sisakjában, mint egy görög isten.

– Jim Mackie, de szólítsanak csak Mackie-nek. Én vagyok az építésvezető. Körbekeríttettem a helyet, ahol megtaláltuk a nőt.

– A nőt?

– Igen. Azért gondolom, hogy nő, mert nem egyedül van. Szerintem terhes lehetett, mert mintha lenne vele egy csecsemő vagy magzat is. Sajnálom.

Levette a sisakját és az alkarjával megtörölte a homlokát.

– Egy kicsit megrázott. Az a kis… izé… csontváz.

– Oké. Mi lenne, ha elterelné onnan az embereit, hogy a társammal megnézhessük?

– Azonnal. Ha le kell menniük hozzá, tudok adni biztonsági hámot. A régi lépcső leomlott még azelőtt, hogy elbontottuk volna az épületet. Nem bízom a tartószerkezetben és a padlózatban sem… nem véletlenül ítélték lebontásra. Pocsék munka. Bocsánat, bocsánat. Egy kicsit ideges vagyok.

– A pocsék munka engem is fel szokott idegesíteni.

Ezzel sikerült mosolyt csalnia a férfi arcára.

– Hallottam magáról, hogy jó fej. Gondoltam, hogy az lesz, mert a nagyfőnök is jó fej. Roarke-nak nem lehet pocsék munkát átadni. Vagy minőséget csinál az ember, vagy repül.

– Ő is olyan – bökött az állával Peabody Eve felé, és sikerült ismét mosolyt csalnia Mackie arcára.

A férfi megfordult.

– Hé, emberek, tűnés onnan! Aki az egyesen van, mehet vissza dolgozni!

Az, ahogy a munkások szétszéledtek, arról árulkodott, hogy Mackie minőségi munkát végzett és tudott bánni az embereivel. Eve odalépett a kötélhez.

Nem sokat tudott az építészetről, a betonról, a tartógerendákról és a betonvasakról, de még ő is látta, hogy egy szakaszon inkább csak kavics meg föld van beton helyett. És két omladozó fal között, körülbelül nyolc láb mélyen egy felnőtt és egy magzat maradványai hevertek összegömbölyödve egy üregben.

Túl kicsi, hogy gyereknek lehessen nevezni, gondolta. Magzatpózban volt, ahogy a méhben lehetett a halál beálltakor.

– Tudja, mikor építették… vagy öntötték… vagy hogy szokták mondani… ezt a betont?

– Tudom. Nem napra pontosan, de az év megvan: 2024. Ha azok a hiányos papírok pontosak, akkor nyár végén, ősz elején. Amennyiben léteznek jobb feljegyzések, akkor szerintem Roarke napra, órára pontosan meg tudja mondani.

Igen, az biztos, gondolta Eve, bár 2024 késő nyarán még nem az övé volt az épület. Még meg sem született.

Azonban tudni fogja, kié volt. Tudni fogja, ki építette fel. Amit pedig nem tud, azt majd kideríti.

– Lemegyek, Mackie. Kérem a hámot. Peabody, hívd fel DeWintert, és mondd meg, hogy jöjjön ide.

Szükségük lesz a törvényszéki antropológusra, viszont addig is Eve-nek közelebbről is szemügyre kellett vennie a maradványokat. Akárkik voltak, most már hozzá tartoztak, akárcsak Alva Quirk.

– Én felhívom Roarke-ot.

Miközben Mackie elküldött valakit a hámért, Eve elővette a ’linkjét.

– Jó reggelt, hadnagy – fogadta a hívást Roarke titkárnője, Caro.

– Bocsásson meg, Caro. Beszélnem kell vele.

A mindig hatékony Caro egyszerűen csak bólintott.

– Egy pillanat.

Miközben a képernyő a várakoztatás kékjére váltott, Eve arra gondolt, hogy pontosan ugyanezt a választ kapja ugyanebben a hangnemben Carótól, ha Roarke egyedül kávézik az asztalánál vagy épp megveszi Grönlandot.

Nem hitte, hogy Roarke tényleg meg tudná venni Grönlandot, de ha tudná, vagy azt tervezné, Caro ugyanolyan udvariasan válaszolta volna: Egy pillanat.

Eve felpillantott, ahogy Mackie feléje nyújtotta a hámot.

– Adjon még egy fél percet.

Néhány lépéssel arrébb ment, és megjelent Roarke arca a kijelzőn.

Nem mosolygott. Eve tudta, hogy nem is ideges, hanem aggódik. A kék szempár rezzenetlenül meredt rá. Arról akart megbizonyosodni, hogy egyben van.

– Bocsáss meg – kezdte. – Remélem, nem épp Grönlandot akartad megvenni.

– Éppen nem – ragyogott fel a hangjában Írország. – Valami baj van.

– Munkába menet kaptam egy ügyet, bár nem az a gond. Hanem az, ami az elsőtől egysaroknyira hullott a nyakamba. A te Hudson Yards Village projekted területén. Vagy alatta.

– Melyik részén?

– Ah… – Eve felnézett Mackie-re. – Ez melyik része a projektnek?

– Ez itt konkrétan az Égikert szakasz.

– Az Égikertben. Lebontottatok egy éttermet, és annak a pincéjében emberi maradványokat találtak. Kettőt. Egy nőt és a magzatát. Már kihívattam DeWintert, hogy megvizsgálja őket.

– Oda temettek egy terhes nőt?

– Nagyon úgy tűnik. Innen, ahol állok, csak annyit látok, hogy két ember maradványai. Ha az alapot meg a padlózatot tényleg akkor öntötték ki, amikor a munkavezetőd gondolja, tehát jó negyven évvel ezelőtt, akkor több évtizede ott vannak. DeWinter majd ezt is megmondja.

– Ördög és pokol! – túrt bele csodálatos fekete sörényébe Roarke. – Tíz perc múlva indulok hozzád.

– Oké. Le kell állítanom a munkát, amíg…

– Persze, persze, majd megoldjuk. Nemsokára ott leszek – ígérte Roarke, és letette.

– Az vicces lesz – morogta Eve. Odapillantott Peabodyra, aki bólintott és egy kört írt le a mutatóujjával a levegőben. Még viccesebb, gondolta Eve, amikor a divatos doktor DeWinter is megjelenik.

Visszalépett Mackie-hez, rápillantott a hámra, majd lenézett a gödörbe.

– Rendben, segítsen beöltözni, hadd ellenőrizzem, hogy nem valami beteges tréfa-e az egész.

– Ó, az is lehet? – derült fel a férfi arca reménykedve.

– Egy perc és megtudom.

Nem az volt, ám meg kellett győződnie róla, még akkor is, ha ehhez egy átkozott kábelen kellett lógnia egy halom betontörmelék, meredező vasrúd és Isten tudja, mi más fölött.

– A testsúlya tízszeresét is elbírja – mondta Mackie, miközben felsegítette rá a hámot. – Jól ki van párnázva, nem fog vágni sehol, és valamennyire meg is védi.

Beállította a hevedereket, ellenőrizte a csatokat és a karabinereket.

– Maga használt már ilyet? – kérdezte Eve.

– Aha. Nem vagyok tízszer olyan nehéz, mint maga, de kétszer biztos, és nem volt semmi gond.

– Ezt jó tudni.

– DeWinter már úton van. – Peabody lenézett a gödörbe. – Akarod, hogy lemenjek veled?

– Semmi értelme. Felveszem, igazolom, hogy emberi maradványokat találtunk, és megnézem, amit lehet. Szükségem lesz a helyszínelő készletre.

– Ráakasztjuk erre a gyűrűre itt – mutatta Mackie. – Így szabad marad a két keze. – Odanyújtott egy pár vastag munkáskesztyűt. – Ez sem fog ártani. Szokott sziklát mászni?

– Csak ha muszáj. – Amikor a férfi felnevetett, Eve vállat vont. – Igen, ismerem a dörgést. Menj vissza a másik helyszínre, Peabody. Kezdd felvenni a vallomásokat. Mindent tudni akarok az áldozatról.

– Készen áll – mondta Mackie. – Lassan fogjuk leereszteni. Odalent sok a törmelék, és hol vannak a csontok, a két fal között? Az nem öntött beton, nem igazán szilárd.

– Igen, értem. Peabody, DeWinter hozzon a kiemeléshez szükséges felszerelést is.

– Tudja.

Hát persze hogy tudja, gondolta Eve, és beismerte magában, hogy csak húzza az időt.

– Oké. – Átbújt a kötél alatt, és még egyszer alaposan szemügyre vette a gödröt, hogy fejben meg tudja tervezni a lefelé vezető utat. Aztán hátat fordított a lyuknak és felhúzta a kesztyűt.

Megmarkolta a kötelet, megfeszítette, beledőlt, és kezdett leereszkedni.

Figyelj a kiszögellésekre, gondolta, jobbra és balra nézve a válla fölött, ahogy a lábát merőlegesen a falnak támasztva lassan, egyenletesen haladt lefelé. Kitért jobbra, aztán balra, hogy kikerülje a kimeredő betonvasakat és törött gerendavégeket.

Hat láb mélységből felkiáltott:

– Egy kicsit balra húzódok. Közelebb tudok menni. A csontok azok alatt a gerendák alatt vannak, két fal között. Mackie, maga szerint mennyire stabilak azok a gerendák?

– Eddig kitartottak. Fogjuk, hadnagy. Nem megy sehova.

Eve maga sem szeretett volna lezuhanni a törmelékre, de igazából a maradványok miatt aggódott.

Leeresztette a lábát egy törött gerendára, és óvatosan ránehezedett.

– Elég szilárdnak tűnik.

Letérdelt, lehúzta a munkáskesztyűt, megint befújta a kezét folyékony kesztyűvel. És közelebbről is szemügyre vette az aznap reggeli második és harmadik halottját.

MÁSODIK FEJEZET

Nem átverés, gondolta Eve, miközben elővette a zseblámpáját.

– Emberi maradványok, az egyik nő. Ezt DeWinter nélkül is meg tudom állapítani. DeWinter majd határozza meg a korát, a rasszát, a magasságát, a súlyát. A másik maradvány magzaté vagy nagyon kicsi csecsemőé. Legfeljebb másfél láb hosszú.

Rávilágított a felnőtt koponyájára.

– A felnőtt nő koponyáján repedéseket látok, a bal karja eltört… valószínűleg az eséstől. Úgy tűnik, a bal válla… ha így csapódott be, ahogy rátaláltunk, akkor a bal oldalára zuhant. Van valami…

– Aranygyűrű, eljegyzési gyűrű? Bal kéz harmadik ujj.

A helyszínelő készletből elővett egy csipeszt és lehúzta a gyűrűt az ujjcsontokról.

– Véset nincs. Egyszerű sárga aranygyűrű.

Bezacskózta.

– Szilánkos törést látok a bal oldali második és harmadik bordákon.

Közelebb hajolt.

– Szívlövések. Ezeket golyók okozták. Ha valóban harmincöt-negyven éve került ide, akkoriban sok fegyver forgott közkézen. A maradványok felhozatala után meg kell keresnünk a lövedékeket. Látok valamit.

Arrébb világított és odanyúlt a csipesszel.

– Fülbevaló. – Egy ecsettel óvatosan letisztogatta. – Aranykarika, a belsejében ezüst vagy fehérarany háromszöggel. A maradványok elmozdítása nélkül nem tudom megkeresni a párját. A takarítók majd keressék meg. Van egy arany nyaklánc is, a helyén hagyom. Talán tíz hüvelyk hosszú, rajta medál, amely két izét… hattyút ábrázol, ahogy az összefont nyakukkal szívet alkotnak.

– Egy régi óra. Arany. – Lányos, gondolta Eve. Drága. – Egy cipő. Női cipő, valószínűleg bőr, mivel még nem bomlott le teljesen. Igazolványt vagy ’linket nem látok. A takarítók alaposan fésüljék át a helyet. Lehetett rablás, de akkor miért hagyták meg az ékszereit? Ellenállt volna terhesen, vagy a karjában a csecsemővel? Kétlem. Azt megérteném, ha az értékei elrablása után lőtték volna le, viszont előtte? Semmi értelme.

Arrébb csusszant és a másik csontvázra koncentrált.

Olyan kicsi, gondolta, miközben feltámadt benne a szánalom. A fenébe, a macskája is nagyobb!

– A második csontváz elhelyezkedése alapján valószínűsíthető, hogy egy magzat az. Nem véletlenül fekszik így. A nemét nem tudom megállapítani. Akkor sem tudnám, ha nem lenne összegömbölyödve. A koponya tetején… – Eszébe jutott, amit Mavis mondott Bella feje lágyáról. Hogy a koponyalemezek csak később forrnak össze.

– …kutacs – motyogta. – Nincsenek szemmel látható sérülések.

Mert odabent, az anyja méhében halt meg, mielőtt még egyáltalán levegőt vehetett volna.

Az üreg egyik oldalán külső fal állhatott beton falazóelemekből. A másik oldalon téglafal. Körülbelül három lábra a külső faltól.

Befalaztak, igaz? A rohadékok!

– Dallas? Jól vagy?

– Igen. – Felemelt kézzel intett Peabodynak, majd lassan, óvatosan leereszkedett a gerendáról és megállt a törmeléken.

Valami megmozdult a lába alatt. Eve visszafojtotta a lélegzetét.

Amikor a világ nem omlott össze körülötte, ismét rávilágított a maradványokra.

– Látom a lövedékeket. Kettőt. Két lövedéket látok. A maradványok megmozdítása nélkül nem tudom felvenni őket. Vagy anélkül, hogy a nyakamba ne szakadjon ez az egész.

– Gyere fel! – kiáltott le Peabody idegesen. – Elég lesz ennyi felvétel.

– Az ismeretlen nő halálának a valószínűsíthető oka két lövés a mellkasba. A másik maradvány halálának az oka… akkor az is ugyanaz, nem? Doktor DeWinter és az orvos szakértő majd megerősíti.

Eltette a bizonyítékzacskókat és felvette a munkáskesztyűt.

– Húzzanak fel.

Amikor felért, leakasztotta a hámról a helyszínelő készletet és odanyújtotta Peabodynak.

– A maradványok eltávolítása után alaposan át kell kutatni odalent az üreget. Szólj be, szervezd meg.

Miközben Mackie kicsatolta a hámot, levette a kesztyűt.

– Le kell állítanom a munkát, Mackie.

– Az egész projektet? Az egyes épületet… amit felhúzunk? Félutcányira van a tervezett zöldterülettől.

– A tervezett zöldterület bűnügyi helyszín. – Mindazonáltal elgondolkodott. – Le lehet zárni valahogy ezt a környéket, és meg lehet közelíteni másfelől az épületet?

– Igen, igen, két másik irányból is meg tudjuk közelíteni. És max három órán belül körbe tudom keríteni ezt a részt. Ez a kiemelt rész, látja, ez park lesz. Nyitott, szabadon bejárható, közterület. Az ott, arra, a toronyházakhoz fog tartozni. Lesznek lakások és üzleti ingatlanok is. Az utcaszinten több üzlettel.

– Miért csak ezt az egy területet bontják le?

– Ellenőriztük az összes alapot, és erről a részről kiderült, hogy teljesen lyukacsos. De hát maga is láthatta. Amit kellett és amit lehetett megerősítettünk és felújítottunk. Sok mindent, amit még annak idején építettek, felrobbantottak vagy leromboltak a városi forradalom idején. És amikor újra megindultak az építkezések, sok helyen kapkodtak vagy olcsó megoldásokat alkalmaztak.

Eve felidézte a saját emlékeit.

– Régen üzletek és éttermek voltak erre. A nyugati oldalon, igaz?

– Igen, igen, de pocsék minőségű épületek voltak, a mozgójárdák például soha nem működtek. Ráadásul be sem fejezték a terület fejlesztését, sok helyen benőtte a gaz, omladozni kezdett. Aztán a főnök két-három évvel ezelőtt megvette.

– Két-három évvel ezelőtt.

– Néha furcsa ötletei vannak. Bár maga biztos jobban tudja, nem? Eltartott egy ideig, amíg kialakult, hogy mit szeretne ide… nagy projekt.

– Azt látom. Nagyobb, mint a Singeréké.

– Ó, igen, legalább kétszer akkora. Szóval, eltartott egy ideig, amíg elkészültek a tervek, aztán jött az engedélyeztetés meg…

Eve látta, hogy Mackie szeme elkerekedik.

– Ő magukkal van? Túl puccos ahhoz, hogy rendőr legyen.

Eve megfordult, és úgy vélte, Mackie-nek igaza lehet. Garnet DeWinter valóban túl puccosan nézett ki ahhoz, hogy rendőr legyen. De hát nem is volt az.

– Törvényszéki antropológus. Csontdoki – tette hozzá Eve, miközben Mackie tovább bámulta a feléjük tartó DeWintert.

Az ég szerelmére, tűsarkúban? – jajdult fel magában Eve. Skarlátvörös tűsarkúban, amely illett a testre simuló, vörös ruhához. A szoborszerű szépség hatalmas táskát cipelt. Más lett a haja, állapította meg Eve. Nem annyira maga a frizura, mivel most is kis kontyba fogta a tarkóján, mint általában, hanem a színe. Rézvörös árnyalatban játszott, és Eve-nek el kellett ismernie, jól illett tejeskávé színű bőréhez.

Peabody megtapogatta a saját haját, és odaintett DeWinternek.

– Imádom.

– Én is – mosolyodott el DeWinter. – És a tiedet is. – Aztán amikor Eve-re nézett, lehervadt a mosolya. – Dallas.

– DeWinter. Ő itt Mackie, az építésvezető.

DeWinter kezet nyújtott, és nem rámosolygott a férfira, hanem nagyon női módra tetőtől talpig végigmérte.

– Mr. Mackie.

– Csak Mackie.

– Mackie. Nemsokára itt lesz a csapatom – fordult vissza Eve-hez. – De szeretném látni a maradványokat, mielőtt kiemelik őket.

– Ebben a ruhában akarsz lemenni oda?

– Arra az esetre is van felszerelésem, ha úgy látom, hogy meg kell vizsgálnom a maradványokat. Ott lent vannak?

Odaléptek Eve-vel a kötélhez.

– Ez a régi magasvasút megálló része volt?

– Igen, asszonyom.

– És az volt a terv, amikor idekerült ez a sok beton, hogy átalakítják lakó- és üzleti ingatlanokká?

– Igen, asszonyom.

DeWinter rámosolygott Mackie-re.

– Le kellett rombolniuk a tartószerkezetet?

– Igen, asszonyom. A beton nagyon rossz minőségű volt. Megvizsgáltuk. Nem lett volna szabad erre a célra használni, üregeket is találtunk benne, és a tartógerendák sem szabványosak… legalábbis a mai előírásoknak nem felelnek meg. Úgyhogy elkezdtük feltörni, és akkor találtuk meg a csontokat.

– Minket egy holttesthez riasztottak egyutcányira innen – magyarázta Eve. – Onnan jöttünk át ide.

– Sűrű délelőtt.

– Mackie azt mondja, 2024 körül építették ezt a szakaszt.

– Az sokat segít. Meg fogom tudni mondani, hogy azóta vannak-e ott. Egy nő és egy magzat. Lemegyek és megvizsgálom őket.

– Én már voltam lent. – Eve visszagondolt a le- és felmászásra, és bár nem voltak a legjobb barátnők DeWinterrel, megkímélte volna tőle. – És felvettem mindent. Innen fentről, ebből a szögből nem látszik, de két lyuk van a nőn. A bal oldalon, a második és a harmadik borda között. Láttam két lövedéket. Nem fértem hozzájuk, viszont a felvételen látszanak.

– Biztos vagy benne, hogy lövések okozták a sérüléseket?

– Amennyire biztos lehetek benne. Az áldozat valószínűleg a bal oldalára zuhant. Törött bal kar, kificamodott bal váll. Koponyasérülés, nem tárgy okozta. Valószínűleg a zuhanástól. Bumm, bumm, és lezuhant.

– Majd meglátjuk.

– A bal kéz harmadik ujjáról levettem egy jegygyűrűt. A másik csontvázon nincsenek szemmel látható sérülések.

– Megáll az anya szíve, megáll a vérkeringés, megszűnik az oxigénellátás. A magzat nem élhette túl. Meg tudom és meg fogom állapítani a halál okát, az évet, az áldozatok korát és a többit. Ha találok DNS-t és benne van a rendszerben, akkor meglesz a nő neve. Ha nincs, készítünk egy rajzot és egy hologramot.

– Olyat is tudnak? – kérdezte Mackie. – Ki tudják találni, hogy nézett ki?

– Igen – rebegtette meg a pilláit DeWinter. – Van egy zseniális rekonstrukciós rajzoló az osztályomon.

– Meddig fog tartani?

DeWinter abbahagyta a szempilla-rebegtetést és visszanézett Eve-re.

– Amíg el nem készülünk. Utána a te dolgod lesz kideríteni, hogy ki tette és miért.

– Te végzed a te dolgod, én is végzem az enyémet. – Eve megpillantotta Roarke-ot és odament hozzá.

– Még meg sem születtél – mondta.

– Értem. – A férje DeWinter felé pillantott. – És mégis, már másodszor találkozunk így hármasban. Reméljük, nem válik szokássá.

– Tudom, hogy látni akarod, de először is, kitől vetted ezt az ingatlant?

– Igazából két eladó volt, mert az egészet akartam, és az egyik felét úgy harminc éve, vagy régebben már eladták, aztán tíz-tizenkét éve megint. Akkor még nem volt pénzem az egészre. A nyugati felét a Nolan és Fiaitól vettem, akik, fogalmazzunk úgy, túlbecsülték a lehetőségeiket, különösen akkor, amikor túl sokat fizettek a légtérhasználati jogokért, ezt a felét pedig a Singer Ingatlanfejlesztés kezéből csavartam ki két évvel ezelőtt.

– Singeréktől. Értem.

– Igen. Jól tudom, hogy az első riasztás az ő építési területükön volt?

– Igen. De nem látok kapcsolatot egy hajléktalan nő ma hajnali meggyilkolása és egy terhes nő közel negyven évvel ezelőtti meggyilkolása között. Ugyanakkor soha nem lehet tudni, igaz?

– Te tudni fogod – csókolta meg Roarke Eve homlokát, mielőtt a hadnagy megakadályozhatta volna.

– Szolgálatban vagyok.

– Én is. – Azzal elindult a kötél felé.

– Pokoli dolog, főnök.

– Igen, az. Garnet – biccentett oda DeWinternek. – Jézusom, mire képesek az emberek! Szerinted lezuhant?

– Dallas úgy véli, lövésnyomokat talált a bal felső bordáin, és látta a lövedékeket is.

– Mire képesek az emberek – ismételte meg Roarke. – Nos, Mackie, a rendőrség le fogja zárni egy időre az építkezést.

– A hadnagy azt mondta, egy kerítéssel elkeríthetjük ezt a részt, és az egyes épületen folytathatjuk a munkát.

– Akkor gondoskodj róla, rendben? És zárjátok le az ide vezető lépcsősort. Majd én megadom a rendőröknek a belépőkódot, ha szükséges.

– Intézkedek. Ha bármire szükségük lenne, hadnagy, nyomozó, asszonyom, csak keressék Mackie-t.

Miközben Mackie elsietett, Roarke odafordult Eve-hez.

– Tőlem szükséged van valamire?

– Rengeteg információra és minden adatra meg tervrajzra, amit meg tudsz szerezni erről a helyről. Én megyek, beszélek Singerrel.

– Bolton Singer lesz az embered – mondta Roarke. – Negyedik generáció. Tőle vettem meg az ingatlant.

– Szükségem lesz a biztonsági felvételekre. Nekik is volt egy Mackie-jük akkoriban, talán még mindig náluk dolgozik. Tudnom kell, ki dolgozott itt, ki juthatott be ide, amikor a nő bekerült oda. Nem lehetetlen, hogy valaki később törte fel a betont, aztán újra befedte.

– Nem, nem lehetetlen. Több épületen is dolgozhattak itt, amikor meghalt.

– Tehát előfordulhatott, hogy aki megölte, feltörte a betont, elrejtette a holttestet, majd gyorsan ismét lebetonozta. Lehetséges.

És rengeteg munka, gondolta Eve.

– De valószínűbb, hogy eleve azért rejtették ide, hogy bebetonozzák. Akárhogy is, tudnom kell, milyen épület állt itt és ki juthatott be ide.

– Estére meglesz.

– Remek. DeWinter, derítsd ki, mióta van itt. Anélkül nem tudjuk kideríteni, ki tette ide.

– Az nem lesz meg estére, azonban holnapra igen. Megérkezett a csapatom.

– És itt vannak a takarítók is. Fülbevaló, lövedékek – emlékeztette DeWintert. – És még rajta van a nyaklánca és az órája is. Szükségem lesz rájuk és mindenre, amit a csapatod vagy a takarítók találnak.

Rápillantott a csukló’linkjére.

– Nekünk most vissza kell mennünk Peabodyval a másik helyszínre.

– Amit találunk, azt hozzád küldjük be, a kapitányságra, vagy egyenesen a laborba?

– A laborba. Ma vagy holnap mi is beugrunk.

– Én még itt leszek egy darabig – mondta Roarke.

– Majd kereslek.

Peabody és Eve lement a vaslépcsőn.

– Elég meredek összekapcsolni egy feltehetőleg harminchét évvel ezelőtt elkövetett gyilkosságot egy hajléktalan megölésével innen másfél utcányira délre – jegyezte meg Peabody.

– Singeréké az első helyszín, ők dolgoznak rajta, és az övék volt a másik is, és ők dolgoztak rajta a második áldozat halálának feltételezhető idején. Igen, akkor is elég meredek. És van egy társuk is. Utánanéztem néhány dolognak, amíg a maradványokkal foglalkoztál. Singerék a Bardov Építővállalattal együttműködve dolgoznak a Folyóparti Kilátás elnevezésű projekten.

– Bardov? – Eve ismerte ezt a nevet. – Konkrétumokat tudsz mondani?

– Még nem, de utánanézek.

– Igen, tedd azt. Le fogjuk nyomozni őket, mint olyan céget, amelynek egy orosz gengszter a tulajdonosa.

– Komolyan?

– A maffiához képest kicsit hanyag munka – töprengett Eve –, azonban így is hatékony. Lehet, hogy a nő a cégnél dolgozott, valamelyik cégnél… ha bejárásuk volt az építési területre, ahhoz az épülethez. Oka van annak, amikor valaki elrejt, gyakorlatilag eltemet egy holttestet. Azt a nőt befalazták oda, Peabody.

– Én is láttam a belső téglafalat. Nincs más rendeltetése. Mackie is ezt mondta.

– Nem csak végezni akartak vele, hanem el akarták tüntetni… a gyilkos minden lehetséges kapcsolatot el akart tüntetni. Különben csak bedobta volna a folyóba vagy valamelyik konténerbe.

– Volt jegygyűrűje?

– Egy jegygyűrűnek is nevezhető gyűrű a megfelelő ujjon, szóval elég valószínű. És igen, ha sikerül azonosítanunk, legelőször a házastársát fogjuk megkeresni.

– Nyilván. A gyerek… a maradványok alapján nem sok ideje lehetett hátra a szülésig, Dallas. Vagy újszülött volt.

– Ezt majd DeWinter megmondja. – Egyébként Eve is egyetértett vele. – A városi forradalom után… megint csak valószínűségekről beszélünk… a környékre visszatértek a lakók és megindultak a felújítások. Nem valószínű, hogy valakit fényes nappal lőttek volna le egy építkezésen. Tehát mit keresett itt a nő munkaidő után, a sötétben?

– Ezt mi fogjuk kideríteni.

– Igen, mi. Kiderítjük, mikor húzták fel azt az épületet és mikor alakították ki a borpincét. A valószínűségeket alapul véve… hacsak DeWinter mást nem mond… kikeressük az akkoriban eltűnt személyeket, különös tekintettel a terhes nőkre. DeWinter segítségével leszűkíthetjük a keresést egy adott életkortartományra, továbbá lesz egy rekonstruált képünk az áldozatról. Addig is – folytatta Eve, miközben átmentek az első helyszínre –, összegyűjtünk annyi nevet, amennyit lehetséges. Ki járhatott az építkezéseken, kiknek volt közülük terhes felesége, húga, lánya, exe, anyja, satöbbi. Ezek közül ki él még, vagy ki élt a szóban forgó időszakon túl is.

– Ez elég sokáig fog tartani.

– Hát, az áldozat már nem siet sehova.

A törmelék között botladozva visszaértek a konténerhez.

– Szóval Alva Quirk. Ő is jött valahonnan, volt kapcsolata valakivel, valamikor.

– És itt van a bejutás kérdése. Kinek lehetett dolga itt tegnap éjjel?

Eve meglátta a takarítók főnökét, még mindig a fehér védőruhában, és odament hozzá.

– Yee nyomozó.

– Dallas hadnagy, Peabody nyomozó.

– Találtak ujjlenyomatokat a konténeren vagy a nejlonon?

– Nem – rázta meg a fejét az ázsiai származású, alig öt láb két hüvelyk magas Yee. – A munkások, akik a törmeléket hordják bele, védőkesztyűt viselnek, és az is kesztyűt viselhetett, aki betekerte a holttestet. Van egy elmosódott cipő- vagy bakancsnyomunk a nejlonon, de nem sok mindenre megyünk vele. A nejlon belső oldalán vér, haj, szövetek, az első vizsgálat szerint az áldozattól származnak. Mindent átadunk Harvónak.

Eve tudta, ha volt a haj- és szövetszálak között olyan, amely nem az áldozattól származott, Harvo megtalálja.

– Bármilyen jó hír?

– Megtaláltuk a helyet, ahol elkövették a gyilkosságot.

– Gondoltam, hogy meg fogják. Innen délnyugatra, a kerítés közelében.

Yee mosolyogva bólintott.

– Ön tapasztalt nyomozó lehet.

– Szokták mondani.

– Én is ezt mondom. – Yee elindult a jelzett irányba. – Itt kezdődnek a vérnyomok a hanyag csomagolás miatt. Itt lazult meg a nejlon, miközben a gyilkos végigvonszolta a kerítés mellett, be a kapun, és a konténerhez. Az egész alig több mint tizenkét láb.

A kerítés délnyugati sarka mellett, a kapun és a kamerák látószögén kívül Eve szemügyre vette a helyet, ahol Alva Quirk meghalt.

A vér beivódott a földbe, ráfröccsent a kerítésre és a dróthálón keresztül egy markoló kanalára. Az egyik takarító épp mintát vett az utóbbiról.

– Itt van némi gyom – állapította meg Eve. – Az áldozat kívül esett a lámpák fénykörén és a kamerák látóterén. Átvizsgálták már ezt a területet?

– Itt kívül igen.

Eve odalépett a kerítéshez, leguggolt, körülnézett.

– Jó a kilátás innen. Láthatta a várost, látott mindenkit, aki átment a kapun. Az utcát nem látta be, viszont ha valaki a kapu felé tartott, azt igen. A gyilkos valószínűleg nem a nejlonnal és a feszítővassal a hóna alatt jött ide. Fogadni mernék, hogy mind a kettőt abban a raktárbódéban találta, ott.

– Peabody.

– Megyek, megnézem.

– Azt hittem, már megnézték. Majd odaküldöm az embereimet, ha itt végeztek – mondta Yee.

– Áthívtak minket egy másik gyilkossághoz – rázta a fejét Eve. – Egy másik építkezésre.

– Hallottam róla. Mi történt?

– Emberi maradványok egy forradalom utáni étterem pincéjében, befalazva. DeWinter dolgozik rajta.

– Átmenjünk oda a csapatommal? – ült ki az érdeklődés Yee arcára. – Itt nagyjából végeztünk, és egy egyenruhás is beviheti a laborba, amit találtunk.

Eve tudta, hogy ezzel valószínűleg időt spórolnának, és Yee alapos, tökéletes munkát végezne.

– Igen, szóljon be a diszpécserének. Körülbelül tíz láb mélységbe kell kötélen leereszkedniük a feltört padlózaton keresztül. Keresse Mackie-t.

– Értem. Adjon egy percet.

Yee elfordult, Peabody pedig visszaérkezett.

– Raktárbódé, szerszámok, felszerelések. Rendezett – tette hozzá. – Láttam nejlont is, nagy tekercsekben. Feszítővasak, pörölyök, ásók, lapátok, csákányok, erővágók.

– Yee majd odaküldi néhány emberét. Az áldozat meglátja vagy meghallja a gyilkosát, aki olyasvalamit csinál vagy mond, amit nem lenne szabad. Quirk előveszi a füzetét. Le kell írnia a bűncselekményt, az elkövetőt vagy elkövetőket. Az ENyÜ ellenőrizze a kapu biztonsági rendszerét, hogy nem törték-e fel. Ha nem, akkor a gyilkos bejáratos volt az építkezésre. Meglátja Quirköt, vagy az csinál valamit, ami miatt észreveszi. „Sajnálom, de ezt be kell jelentenem.”

Eve körbejárta a helyet, ahol végeztek az áldozattal.

– Mit csinál a gyilkos? Talán megpróbálja megfélemlíteni, leszerelni, lefizetni. Talán. Végső soron azonban olyasvalamit látott, amit nem szabad senkinek látnia. A gyilkosnak ezen a ponton tudnia kell, hogy a bódéban van alkalmas fegyver és van nejlon. Valahogy be kell jutnia a kapun.

Lehunyta a szemét és maga elé képzelte a jelenetet.

– Ketten voltak. Legalább ketten. Az egyik lefoglalta, itt tartotta, beszéltette, amíg a másik elment a fegyverért. Quirk kis termetű nő volt, miért nem ütötték le vagy fojtották meg? Talán sokáig tartott volna. Két erős ütés gyorsan megvan. Levágtak egy darab nejlont a tekercsről, betekerték… de el kellett tűnniük innen, úgyhogy kapkodtak. Bedobták a konténerbe. Talán nyernek vele egy napot. A munkások ráöntik a törmeléket. Miért néznének bele? Még legalább egy nap, mielőtt szaga lesz, nem igaz? És lehet, hogy már azelőtt elviszik a konténert a szeméttelepre.

Ismét lenézett a földre.

– A vért nem lehet látni, csak ha egyenesen idenéz valaki a kaputól. Odabentről, a kerítésen túlról nem látszik, amíg arrébb nem viszik azt a markolót. A gyilkosok elveszik a hátizsákját, mindenét… különös tekintettel a füzetre. Van idejük megtisztítani és visszatenni a gyilkos fegyvert? Okosabb, ha magukkal viszik, beteszik a hátizsákba és valahol máshol szabadulnak meg tőle. Nem túl okos elkövetőkről beszélünk, noha ehhez talán elég okosak.

– Ellenőrizni fogjuk a szerszámokon a vérnyomokat – mondta Yee. – Itt hagyok két embert, a többiekkel átmegyek a másik helyszínre.

– Köszönöm. Látni fogják, melyik tekercsből vágtak. Ma még nem kezdtek el dolgozni, úgyhogy az lesz a legfrissebb.

– Igen, meglesz, és utána bevisszük elemzésre.

– Menjenek, Yee. Peabody, beszéljünk a művezetővel.

– Jó vadászatot, Dallas! – szólt utánuk Yee.

– Magának is!

– Paulie Geraldi – kezdte Peabody. – Urly rendőr felhívott és elmondta, hogy a lezárási parancs után Geraldi elindult a cég központjába, hogy beszéljen a főnökével.

– Akkor két legyet ütünk egy csapásra. Bolton Singerrel is beszélnünk kell.

– Gyalog is mehetünk. Közel van az irodája. Két sarok keletre, aztán kettő északra.

– Megint bő nadrágot szeretnél?

– Az csak üdvös mellékhatás. Nagyon szép napunk van.

Eve nem tudta és nem is akarta tagadni a New York-i tavasz vonzerejét.

– Lehet, de szükségünk lesz a kocsira. A beszélgetés után… hacsak nem tartóztatunk le azonnal valakit, vagy nem kell mással is beszélnünk… elmegyünk a hullaházba, és megnézzük, mit derítettek ki Quirkről. Aztán bemegyünk a kapitányságra, és teljes keresést végzünk az áldozatra… hiszen jönnie kellett valahonnan. A hivatalos adataiban vannak lyukak, amiket be kell tömnünk.

– A másik áldozatuk kapcsán pedig az eltűnt személyek adatbázisát kell feltúrnunk. Le kell nyomoznunk az ingatlan korábbi tulajdonosait, az eladások körülményeit. Nincs időnk sétálgatni.

– Hát, ha így nézzük…

Odaértek Eve kocsijához és beültek.

– Kaphatok egy diétás üdítőt? – kérdezte Peabody. – Egészen kimelegedtem.

– Persze.

– Kávét?

Eve már majdnem rávágta, hogy kér, hiszen mindig igent mondott a kávéra. Azonban ő is kimelegedett.

– Inkább egy Pepsit.

Miközben Peabody beprogramozta az italokat a kocsi AutoSéfjén, Eve elindított egy keresést Geraldira, aztán besorolt a forgalomba.

Paul Tomas Geraldi, hatvankét éves, kezdte a számítógép. Kaukázusi, férfi. A felesége Theresa Angela Basset, hatvanéves, 2032 júniusában házasodtak össze. Három gyerek, Paul, huszonnyolc éves, férfi; Carla, huszonhat éves, nő; Anthony, huszonöt éves, férfi. Munkahely: Singer Ingatlanfejlesztés, 2023-tól folyamatosan. Robbantási szakértő, jelenlegi beosztása építésvezető.

Eve meghallgatta a munkaügyi adatait, a pénzügyi helyzetét, a végzettségeit, a bűnügyi előéletét – néhány apróság a húszas évei elején.

– 2024-ben a cégnél dolgozott – jegyezte meg. – Ha stimmelnek a dátumok, rajta van a listánkon. Nézzük a nagyfőnököt. Számítógép, keress rá Bolton Kincade Singerre!

Értettem. Dolgozom. Bolton Kincade Singer, ötvenkilenc éves. Kaukázusi, férfi. A felesége Lilith Anne Conroy, ötvenöt éves, 2033 decemberében házasodtak össze. Három gyerek, Harmony, huszonhét éves, nő; Layla, huszonnégy éves, nő; Kincade, huszonkét éves, férfi. A New York-i székhelyű Singer Ingatlanfejlesztés elnök-vezérigazgatója. 2026 óta áll a Singer Ingatlanfejlesztés alkalmazásában.

– Állj! – parancsolta Eve. – 2026 előtt hol dolgozott és lakott?

Az alany 2020-tól 2034-ig az Irving Allen Konzervatórium nappali tagozatos hallgatója volt. 2020 augusztusától 2026 februárjáig a georgiai Savannah-ban lakott.

Hogy időt takarítson meg, Eve beállt egy rakodóterületre, félsaroknyira Singerék központjától.

– Milyen fokozatokat szerzett és hol dolgozott a kérdéses időszakban?

Az alany zeneszerzésből, hangszerművészetből és énekművészetből diplomázott, kitüntetéssel. Az adott időszakban önfoglalkoztató zenész-előadóként dolgozott.

– Egyelőre ennyi elég. Furcsa tanulmányok egy városi ingatlanfejlesztési cég vezetője számára.

– Szerintem más tervei voltak. Singer énekes akart lenni.

Eve bólintott, aztán észrevette, hogy nem bontotta fel a Pepsijét. Egyelőre ott hagyta a tartóban, és felkapcsolta a villogóját.

– Szerintem is. Biztos meggondolta magát, vagy pénzügyi gondjai támadtak.

– Mindenesetre komolyan próbálkozott – mondta Peabody, miközben kiszálltak a kocsiból. – Akárhogy is, így kevésbé valószínű, hogy itt volt, amikor az ismeretlen nőt meggyilkolták.

– Éppen itt is lehetett valamelyik szünetben, hogy egy kicsit pumpolja a gazdag szüleit. Akik megadták neki a lehetőséget. Kapott egy-két évet az egyetem után, hogy befusson vagy abbahagyja a zenélést. Ha nem fut be, ideje szembenézni a való világgal és megdolgozni a betevőért.

– Utánanéztem a konzervatóriumnak. Nem vesznek fel bárkit. Írásbeli felvételi vizsga, utána meghallgatás, és még ezután dönt egy bizottság a felvételről. Drága és exkluzív hely.

– És távol volt a városi forradalom leghevesebb harcaitól. Fogadni mernék, hogy az apjának meg kellett mozgatni néhány követ, hogy felvegyék az egyetlen fiát.

– A rendőrök olyan cinikusok, ugyanis egyetértek. – Peabody megállt a Singer-épület bejárata előtt és szemügyre vette.

– Lenyűgöző – állapította meg. – Olyan méltóságteljes, régimódi New York-i. De nem olyan nagy vagy lenyűgöző, mint Roarke irodaháza.

– Mi lehetne olyan?

Eve belépett a márványpadlós és igen, méltóságteljes, régimódi New York-i előcsarnokba és a biztonsági pult felé vette az irányt.

– Paulie Geraldit és Bolton Singert keressük – mutatta fel a jelvényét.

– Várják önöket, hadnagy?

– Nem hiszem, hogy meg fognak lepődni.

– Egy pillanat. – A biztonsági őr elfordult, a fülhallgatójára tette az ujját és halkan váltott néhány szót valakivel.

Miközben vártak, Eve szemügyre vette az előcsarnokot. Élénk forgalom a liftek előtt. Üzletek és kávézók nem voltak, csak egy nagy képernyő mutatta Singerék különböző projektjeit – a befejezett, a folyamatban lévő és a tervezett építkezéseket.

– Mr. Geraldi épp Mr. Singer irodájában van. Felmehetnek. „A” felvonó, ötvenedik emelet. Várják önöket. Kérem, itt írja alá.

Eve az ujjával odafirkantotta a szignóját a tabletre, aztán elindult az „A” felvonó felé.

– Ez könnyen ment – jegyezte meg Peabody.

– Majd meglátjuk, milyen könnyen megy a többi.

Eve megvárta, hogy három öltönyös férfi kilépjen a liftből, majd belépett a fülkébe.

– Bolton Singer, ötvenedik emelet.

Érezzék jól magukat a Singer-épületben! – felelte a számítógép. A Singer Ingatlanfejlesztés elkötelezett az élő és lüktető New York felépítése mellett.

– Ezzel nem mindenki értene egyet. – Eve zsebre vágta a kezét, miközben a lift elindult felfelé.