Előszó

Csak a hozzám hasonló, elvetemült emberek képesek összezárni az életüket, és átnyújtani azt az édesapjuknak, harminc levélben. Ezek a sorok azonban nem csak arról szólnak, hogy milyen is szülőnek lenni, vagy gyereknek, és még csak nem is arról, hogy milyen kihívásai vannak az emberi kapcsolatoknak, hanem sokkal inkább egy őszinte helyzetjelentés a hétköznapi életről, a munkaerőpiacról, a külföldön élő magyarokról, illetve a jelenről. A jó dolgokról hajlamosak vagyunk azt hinni, hogy örökké tartanak, legalábbis a gyerek titkon arra vágyik, hogy Apa, mindig is legyen és örökké tartson a kapcsolat. Hogy miért is? Mikor megszülettem, édesanyám virágot kapott.

Meglehet, ez csak egy apró gesztus a szerető férj részéről, de nekem sokkal többet jelent. Mikor Édesapám fiatal volt, még csak egy gondolat voltam, egy vágy arra, hogy legyek. Ebben a vágyakozásban már ott rejlett a felelősség vállalás, a szeretet, a féltés és az óvás mindentől, ami fájdalmat okozhat, illetve rossz lehet. Mi, az örök gyerekek, egyértelműen a szülőkön keresztül igyekszünk megérteni önmagunkat, a világot és benne másokat, de vajon helyesen tesszük ezt?

Megragadom az alkalmat, hogy mélységes hálámat fejezzem ki nemcsak Édesapámnak, hanem mindazoknak, akik szülőként néznek farkas szemet a nehézségekkel, s minden lépésük célja az, hogy a gyerekük léte egy nemes generációt képviseljen.

Jó utazást nektek!

1.

Gyíkot vadászok a laptop körül. Elneveztem Jákobnak. Rendszerint a konnektor mellett pihen, mikor fel akarom tölteni a telefonomat.

Szeptemberig csak reggelente fogok tudni beszélni veled, mert ebédidőtől késő estig a recepción leszek. Jóval könnyebb, mint a fizikális munka, bár árnyoldala is van, a számlaírástól a hivatalos levelezéseken keresztül a számítógépes programokig. A napokban behívtak reggelre, de nem működött a billentyűzet, így visszahívtak délutánra. Keveset alszok, ezért felidegesített, hogy nem szóltak róla előre. Ha általánosítanom kellene, Magyarországot a szélhámosok országának, Olaszországot pedig az alvók-evők, világra csinálók országának definiálnám. Itt is megtesznek mindent az emberrel, mint mindenütt a világban, ha csak egy földönfutó munkavállaló, és nem pedig cégtulajdonos. De ez nem újdonság, sehol. Akarok egy saját vállalkozást. Egy saját galériát.

Pár éve azt mondtam, harminc éves koromig összehozom...

El akarok menni Amerikába. New York-ba. Létre akarok hozni valami mások számára is fontos dolgot. Sok álmom van. Vagy csak az emigrációs depresszió nyomaszt. Mindenesetre engem és Riccardo-t rengeteg idő választ el a családalapítástól. Egyikünk sem az, aki lehetne. Újságíró, fotós.

Én nem tudom elengedni magamat, de ezzel így van mindenki egy idegen helyen, az persze más kérdés, hogy ezt a kultúrát jóval természetesebbnek, élhetőbbnek érzem sok tekintetben. Szeretnék a közeledben lenni, de nem lehajtatott fejjel, a segítségedre szorulva, néha-néha összefutva egy italra, hanem egyszerűen csak a közeledben lennék, mindegy, hogy hol a világban, miközben büszke lehetsz rám, és én is ki vagyok békülve magammal.

Néha, azaz minden nap eszembe jut, milyen lenne haza menni, és ott folytatni, ahol abbahagytam, leszámolva mindazzal a sok nehézséggel, amit az idegenek itt végigcsinálnak, de ha meghátrálnék, nem lenne lehetőségem fejlődni. Rengeteget tanulok. Sosem unatkozok. A hátgerincem miatt nagyon el voltam keseredve, de most már úgy fogom fel, hogy a lehetőségeim nem múltak el, csak megváltoztak. Riccardo családja előtt is rettenetesen szégyelltem magam, mert annyi mindent megtesznek értem. Elvisznek kórházba, felkísérnek a lakásba... Néha nem is hiszem el, hogy ennyire áldozatkészek, és attól tartok, hogy nem vagyok elég jó, nem érdemlem meg.

Miután elvesztettem az első munkámat, depressziós lettem. Úgy véltem, munka nélkül nincs értelme az életemnek. Nem tudtam belekapaszkodni semmilyen álomba sem. Riccardo állandóan a

munkahelyén volt, én meg kínlódtam a spanyol - és angol nyelvtanítástól a festményeim eladásáig mindenféle alternatív lehetőséggel. De elmúlt.

Megnyugodtam. Szeptember végéig minden nap dolgozok. És hogy mi lesz utána? Most szervezem. Szervezzük. Ha minden igaz, Amerika, Korea, Hollandia, India... Írások, fotók, riportok... Lehet, nem sikerül, de harcolni érte mindenképpen szükséges. Itt csak egyetlen árnyalattal világosabb az égbolt, mint Közép-Keleten. Hajtasz, költesz, hajtasz, költesz, miközben gyűlölöd a munkádat, és nem tervezhetsz semmit sem. Az a verzió sem szebb, hogy hajtasz, szereted a munkádat, és a kifizetetlen számlák gyűlnek, mert késik, vagy meg sem érkezik a fizetés.

És az alternatív ötletekkel – képességektől és helyzettől függően – elrohan egy emberi élet, mintha nem is lett volna sohasem, de ha variációk sem lennének, akkor igazán otthon érezhetnénk magunkat, életuntan, egy gyárszalag mellett.

Keressük a lehetőségeket. Ha Riccardo megtorpanna, én akkor is tovább megyek. Bár öt métert sem tudnék megtenni nélküle. Ő sokkal kényelmesebb. Többet eszik és alszik, mint én, és jobban tesz a világra nálam. Így van ez rendjén. Én sürgetem, ő csitít, így végül együtt tesszük meg a helyes lépéseket..

Egy nő mindig fél. Nem elég szép, nem elég ügyes... Két kiló plusz is képes lehet megváltoztatni egy kapcsolatot, de ez nem az a fajta kötelék, amibe nem férhetnek bele a reggeli szarkalábak, vagy a negyedévenként előforduló hiszti himnusz. Szerencsés vagyok. És ha van sors, akkor ügyesen vigyáz rám, mert nem véletlenül vagyok itt, viszont a szívem sokszor üldögél veled, Debrecenben, a teraszon, minden nap meglátogat és átölel téged, mert nagyon hiányzol! Tudom, egyszer büszke leszel rám, még ha egészen apró dolgokért is. Sokat dolgozom magamon, ha a körülményeken olykor nem is tudok.

Olaszország, Senigallia, 2015. Április 10.

2.

Nem szeretem ezt a munkahelyet.

„- Te nem válaszolhatsz így nekem!

- Dehogynem!”

Előzmények:

- Por van az íróasztal jobb sarkában – mondja a főnökasszony, aki feltűnően színes, mesefigurás pizsamában rohangál az irodában, és mert nem vették fel operaénekes szakra, a Római Zeneakadémiára, most egészen más dolgot csinál. De ordítani nem felejtett el.

Hallgatok.

- Por van az íróasztal jobb sarkában – ismétli magát.

Még mindig hallgatok.

Hogy miért nem szerel be egy kandi kamerát, hogy láthassa, mi mindent csinálok, amikor nem törlök éppen port? – gondolom magamban. Ha fél órával előbb jön, mindent tisztának vélne. Az ajtó állandóan nyitva van, a kocsik is egész nap jönnek-mennek. Még szép, hogy por van. Most töröltem le az összes piás üvegről, polcról, tévéről, mindenről, terítettem is, a fiókokat is kitakarítottam, el is mosogattam, fel is sepregettem, az összes email-t is megírtam, marketing ajánlatokat is készítettem... Pedig még egy aprót sem kaptam. Munkaszerződésem sincsen, és a férje majdnem levágta a hajamat.

- Por van – mondja a főnökasszony újra. Kedvem lenne felrúgni a Holdig.

- Szükséges minden nap letörölni – hangoztatja.

- Minden nap letörlöm.

- És miért van por?

- Mindent megcsinálok, ami tőlem telik.

- Te nem válaszolhatsz így nekem! – kiabál, mint egy fába szorult féreg.

-Dehogynem! – kiabálok most már én is.

-Mondom, mindent megcsinálok, és meg fogom csinálni a jövőben is!

A főnökasszony elment. Hazajöttem. Még most is ezt mormolom: „B’szok a porra! A semmi rabszolgája nem leszek! Öltözzön fel, és törölje le, minden fél órában négyszer! Vagy zárja be az ajtót.”

De holnap újra dolgozni megyek.

Hiányzol nekem, Apa! Dokumentálás közben találtam egy évszámot: 1963. A te születési éved.

Mikor megláttam, gyorsan a vendégre néztem. Olyan nagy szakálla volt, mint neked, régen.

Nyitva van az ajtó a hálószobában. Hallani a tengert. Vonatok és kocsik zaja tompítja el az énekes madarakat. Sokat esik az eső, és ha süt a Nap, olyan meleg van, hogy kedvem lenne elaludni tőle. Fáj a gyomrunk. Talán az ételektől, talán az idegességtől, nem tudjuk.

Ma van az első évfordulónk. Riccardo elfelejtette. Munka után gyorsan tortát sütöttem neki, kidíszítettem eperrel, és gyertyát tettem rá. Mikor hazajött, egy papírt talált a hűtőszekrényre ragasztva, ezzel a felirattal: „ha kinyitod, nem foglak többé szeretni.” Leültettem egy székre, és bekötöttem a szemeit. Meggyújtottam a gyertyát, majd együtt elfújtuk a lángját. Nem tudom, mit kívánt. Én azt, hogy legyünk szabadok. Tudom, hogy nem ér egynél többet kívánni, de azt is kívántam, hogy vegyen el feleségül, lépjünk ki a rendszerből, legyen egy házunk veteményeskerttel, és soha többé ne térjünk vissza a civilizáció világába, legyen minden a mi kezünk által előteremtve, miközben soha többé nem szolgáltatjuk ki magunkat másoknak. Emlékszel, mennyire szerettem a szakálladat? Mindig azt mondtam, hogyha levágod, nem foglak többé szeretni, de ez nem igaz.

Miután elhagytad Anyát, levágtad, és én mégis ugyanúgy szerettelek.

Senigallia, 2016. Május 28.

3.

A körülmények átformálnak. Van, hogy keményebbé, de előfordulhat, hogy gyengébbé tesznek.

A szerelmem kutyája sokkal boldogabb, mint én, és nem azért, mert nem rágódik a múlton, s nem tervezi meg előre a jövőt, hanem, mert vannak gazdái, akik megsimogatják, akik szeretik, még ha nem is eszik mindig csirkehúst, elégedett, mert minden nap a nevén szólítja valaki.

Velünk, emberekkel az a baj, hogy kezelhetetlen tulajdonságokkal születünk. Legfőbbképpen az a hátrányunk, hogy még a legboldogabbnak tűnő pillanatokban sem tudunk felszabadulni a holnap rejtelmeiért. Sosem elég, és nem csak anyagilag, hanem mentálisan sem, különben valamiféle űr veszi át a gondolataink helyét, amitől lelki betegnek nevezzük magunkat.

Holnap elkérem az elmúlt hónapok alatt keresett pénzemet a munkaadómtól, és ha nem kapom meg, feljelentést teszek Bambi, Hófehérke, Mickey Mouse és az összes Walt Disney figura ellen. Ma este is összeírtam a ledolgozott óraszámokat, ahogyan azt kérték. Már két hónapja ezt teszem, de a főnök újra és újra kitalál valami indokot arra, hogy ne fizessen. Most arról beszélt, hogy lesz majd szerződésem, hiszen ha nem, iszonyatosan nagy büntetést fizetne értem, és nem kell aggódnom, mert még senki sem kapott fizetést a kollégák közül – nem mintha rám tartozna, vagy egy cseppet is érdekelne, hisz mind olyanokká váltak odabent, mint szalmonellás húsmaszlag az evőeszközökön.

Létezésünk egymás számára teljes közönyös.

Azt is kérdezhetnéd, hogy mielőtt útnak indultam volna, miért nem tettem otthon feljelentést.

Talán azért, mert nem csak dolgoztam, hanem szerettem is. Úgy a munkámat, mint az embereket, de nem akartam ágyba bújni a főnökömmel.

Szerettem dokumentumfilmeket készíteni és előadásokat tartani ökológia témában. Arról nem is beszélve, hogy mennyire éhes voltam új ismeretek megszerzésére, a még meglévő nyersanyagoktól a jövő nem létező termőföldjéig. Eleinte rengeteg pénzzel tértem haza, miközben a munka, nem volt többé munka, csak hivatás és rajongás. Az egész azon múlt – mint szinte minden egyes pályafutás kapcsolati tőkéje - hogy férjhez megyek-e a főnökömhöz és szülök-e neki két gyermeket, vagy sem.

Az előzményeket meg ismered, az ötforintos, arctalan életemet.

Ma láttam egy velem egyidős anyukát. A kisfia az ölében ült, a kislánya önfeledten szaladgált. A fiának éppen megtanította, hogy hogy hívnak engem, miközben könnybe lábadt a szemem, mert

még ma reggel azt mondtam a nagynénémnek, hogy mikor eldobja a második mennyasszonyi csokrát, engem célozzon meg, de nem tudtam, hogy mit kértem tőle. Ha arcon is találna az összes rózsájával, gyermekem ilyen körülmények között aligha lehetne. Amerika, Ausztrália?...

Vadregényes újságírás, fotózás?... Saját Galéria? Mi a garancia?

Tudom, hogy hatalmas fordulatokat vesznek kormányok, világnézetek és a hétköznapi emberek, de az elme, a maga kis hiedelmeivel nehezen változik meg. Ugyanolyan éhes a szeretetre, a teljesség érzésére, mint mióta ember létezik. A legszívesebben koccintanék veled, Apa, a teraszon, egy pohár Whisky-vel, s azt mondanám, amit Anya mondott: „olyan nincs, hogy sehogyan sem lesz!”

Nagyon szeretlek!

Senigallia, 2016. Június 4.

4.

Éjjel, fekete nadrágban, kabátban és férfikalapban rohantam lefelé egy lejtős, macskaköves, szűk utcán. Nem volt testem, csak árnyék voltam, de még így is felismertek, utamba álltak, és nevemen szólítottak. Nem akartam kocsival menni, nem is lehetett. Siettem. Viszont a kulcsomat és telefonomat a járműben felejtettem. A rohanás egy sötét völgy, titkos kerekasztalához vezetett.

Családtagok ültek ott. Az egyikőjük sírt, azt mondta, egy életen keresztül hallgatott, mire én kétségbeesetten kiabálni kezdtem: „Miért nem lehet végre kimondani, miért nem mondjátok ki az igazat? Miért mentetek el Kanadába, Spanyolországba, miért költöztetek New Yersey-be, miért laktok Tel Avivban? Miért vagyunk mindannyian szétszóródva?”

Rohanva kifelé a rémálmok szobájából, telibe vertem az ajtóval az arcomat. De az ablakból az égre nézve megnyugszom, otthon érzem magamat a csillagokban. Ilyenkor rájövök, milyen kicsik is vagyunk mi emberek. Egészen aprók ahhoz, hogy iskolákban hátratetessük gyerekek kezét, himnuszokat énekeltessünk velük, és különböző dolgokra neveljük, kényszerítsük őket, majd felnőttként is ugyanezt megtegyük egymással, akaratunk ellenére.

Olyanok vagyunk, mint egy félbemorzsolt homokszem a tengerparton. Nem is értem, milyen jogon fogalmazunk meg ítéleteket. A csillagokat bámulva eltompul minden kérdés, mindaz a sok kérdés, amit nem én teszek fel magamnak, hanem a világ intéz nekem.

Miért vagyok itt? Miért születtem?Mindig is tudtam. Mindig is tudni fogom. Még akkor is, ha lopnom kell újra és újra a perceket arra, amit szeretek. S ha a gyertyalángja az én szememben nem is narancssága, akkor sincs baj. Nem baj, ha a robotok szerint szegény az, akinek nincsen kenyere, hitvese, gyereke. Nem baj az, ha valaki értékrendje gyökerestől más, mint amilyennek lennie kellene.

Ez az árnyék siet… Mert ha minden szépnél megállunk úgy csodálkozni, mint kisgyerek, aki először lát virágos rétet, akkor idő kell megértetni az emberekkel azt, hogy az anyag, a test, ami hordoz bennünket, netalán világról-világra, csak látszatra képtelen felfogni a valós hovatartozásunkat. Hisz a lélek mondanivalója és megnyilvánulása épp oly grandiózus élmény, mint földlakóként új csillagokat fürkészni és találni az égen. Miközben unva - untalan visszatérhet a kérdés, akár minden földi jó ellenére: „Valóban azért születtünk, hogy?”…

Ennek az árnyéknak minden testet követnie kell. Már jó ideje nyugtatókon élek.

Senigallia, 2016. Június 14.

5.

Egy Fiat volt mellettem a parkolóban, aminek a gazdája miatt nem tudtam kinyitni a sofőrajtómat, így nem tudtam időben elindulni a munkahelyemre. Nem fértem be a kocsiba, és a csomagtartó felöl sem lehetett bemászni... Bementem a legközelebbi bárba, hogy megkérdezzem:

„ki az, aki nem tud parkolni?”

Úgy tűnt, mindenki felemelte a kezét, de senkinek sem volt Fiat-ja. Egyszerűen nyoma veszett a gazdájának, így Riccardo vitt be a Hotelbe. Az, hogy esetleg pontatlanul érkezem, nem nagyon érdekelt. Tegnap este a pincérlány is késett, akit a főnök majdnem elzavart mérgében. Két gyermekes anyuka, utálja az egészet, de egyedül tartja fenn a családját. A férje csigolyatörést szenvedett. Szerencsétlen nő reggeliztet, ebédeltet és vacsoráztat száz- száznegyven embert kiszolgál, és alig visz haza valamit, holott egész nap az ebédlőben dolgozik.

Én viszont úgy voltam vele, hogy ha elzavarnak, mert késtem, legalább megkönnyítik a dolgomat, nem kell többet azon lamentáljak, hogy honnan kezdjem el újra, elkezdem az elejéről, és meg van oldva. Takarítva, emaileket küldve és a szokásos, unalmas baromságokat csinálva, megjelent a főnökasszony. Mikor megállt velem szemben, és kimondta a nevemet, azt reméltem, hogy nem fémből van a seprű, mert újra eltöröm, mint az egyik otthoni munkahelyemen, és megint mehetek tetanus injekcióra. Mikor elhagyta a száját az utolsó magánhangzója a nevemnek, felnéztem, s azt gondoltam: „na, csak most szólj bele a pormacskáimba, mert a seprű a tiéd lesz, és rák helyett pucolhatod a padlót, ha a konyhán úgy unatkozol.” De történt valami.

- Miért csinálod? – kérdezett.

- Zavarja a kosz a szememet! - mondtam a megbánás és életuntság erejével, ő meg megköszönte és baráti csevegésbe kezdett. Miután elmesélte, hogy Franciaországban nőtt fel, és a férje miatt költözött Senigallia városba, eszébe jutott megérdeklődni, hogy én honnan származom. Nem ismeri különösebben Magyarországot. Ő sosem utazott, csak Németországot látta Olaszországon kívül.

Azon örvendeztem, hogy legalább húsz-harminc országot láttam, Izraeltől Andorráig, de nem mondtam neki semmit, csak azt, hogy minden elismerésem a munkájához, hisz valóban jó szakácsnő. Franciaországban tanult, és ahhoz képest lenyűgöző olasz ételeket készít. Egy nap egy

angyal medállal köszöntem meg két desszertjét, amivel megkínált munka közben. Bár bevallom, egyáltalán nem hálából adtam neki, hisz csak sajnálta kidobni a maradékot. Meg akartam vesztegetni, hogy ne ordítson többet.

- Gonosz vagyok – mondta.

- Ha dolgozunk, az vagyok – mondta rekedten.

- Mert nekem nem a család az első, hanem a munka, és nem a pénz az első, hanem a vendégek -

nyomatékosította a rám szegezett tekintetével.

Majdnem egyetértettem vele, de végül meggondoltam magamat, mert hát ugye nekem nincsen semmiféle résztulajdonom a Hotelből, s mivel a számláimat ki kell fizetnem, a pénzem is érdekel, különösen úgy, hogy megdolgozok érte, ami korántsem jelenti azt, hogy nem végzem el teljes mértékben a feladatomat, hisz nemhogy másnak, saját magamnak sem akarok csalódást okozni, így mindig jóval többet teszek, mint amennyit valójában kérnek tőlem. Még csak nyolc hónapot töltöttem Olaszországban, azelőtt nem beszéltem a nyelvet, így elég nagy kihívás elolvasni a főnök áramütést szenvedett kézírását, lefordítani és értelmezni azt, miközben ráadásul ideges, mert még nem találkoztam azzal a szóval, hogy telefonkagyló, hiszen mindenki azt mondja, hogy telefon, vagy mobil, és kész, méghozzá olaszul, nem pedig franciául.

Bejött egy fekete bőrű pár munkát keresve, mielőtt letettem volna a tollat a hazasétálás előtt.

Szimpatikusak voltak. A főnök kifaggatta őket. Szegényeim – gondoltam magamban - ha fel is vesznek ide titeket, remélem, valóban kifizetnek benneteket, és nem lesztek még boldogtalanabbak.

Afrikából érkeztek. Hajón. Nagyon sok hajó tart Olaszország felé, félúton a legtöbb bevándorló meg is hal. Előfordul, hogy egy száz férőhelyes hajóra kétszázan szállnak fel.

Aki elhagyja a hazáját, nem azért teszi, mert nem szereti, hanem, mert szenved, és nem akar beleroskadni az életébe, mert felelősséget érez úgy maga, mint mások iránt, köztük olyanok iránt is, akik nem akarják szomorúnak látni, illetve azok iránt, akik még nem elég nagyok magukat eltartani, és apának, vagy anyának szólítják őt. Mindenki kavarog a világban, mint méreg a tasakos levesben, mindenki keresi a helyét, akár egyhelyben, akár a szülőhelyétől sok ezer kilométerre.

Mivel találkoznom kellett egy étterem tulajdonosával az esetleges új munka miatt, közöltem a főnökkel, hogy mindent befejeztem, és leléptem. Riccardo munkahelye felé sétáltam, ami csak egy-két kilométerre van a Hoteltől. Ő a bátyja helyét vette át, de beszélt a főnökével az én érdekemben

is. Belépve az étterembe, ami a nyolcvanas éveket tükrözi, és még mindig árasztja a friss hal szagát, megpillantottam a leendő kolleganőmet, aki szívélyesen fogadott. Esküszöm, ha nem tudná, hogy Riccardo nemrég Magyarországon volt a barátnőjével, aki én vagyok, fel sem tűnne neki, hogy külföldi vagyok, de mivel most már tudja, hogy nem vagyok olasz, affektál, mert szerinte úgy jobban értem, amit mond. A legelső találkozásunkkor folyékonyan elbeszélgetett velem. Sosem felejtem el neki ezt a hőstettet.

Riccardo már várt a konyhán, kockás nadrágban, fehér pólóban, köténykével és szakácskalapban.

Azon gondolkodtam, hogy ez a férfi még így is gyönyörű. Kár, hogy napi rendszerességgel elvágja a kezeit ahelyett, hogy lélegzetelállító fényképeket készítene. Szomorú voltam. Látta. De nem volt időnk arra, hogy az okát elmagyarázzam. Aznap, mikor leestem a bejárati ajtónk előtti csigalépcsőről, eszembe jutott, hogy lehet jó volna felhívni Riccardo anyukáját, vagy a mentőket. De feküdve az esőben még egy darabig, úgy hittem, nem lennél büszke rám, ha nem lennék erős, így felálltam, és tovább pincérkedtem. Fel sem tűnt, hogy véres az ingem. A recepció bárjában azonban, a kávézacc fiókját kiürítve, ami alig nyom öt kilót, elvesztettem az erőmet, elgyengültek a kezeim, és leejtettem, így hát nem tudom, hogyan térhetnék vissza az ebédlők világába. Legutóbb még az volt a baj, hogy öt tálca tenger ízű melltartót kértem a konyháról, most viszont egészen egyszerűen szálaként lennék képes felszolgálni a sült krumplit a vendégeknek.

Döntenem kell tehát, mi jobb: portörlő ronggyá válni mentálisan és emberileg egy recepción, vagy étkészlet-tornyokat cipelni, iszonyatos hátfájással. Hagyjuk. Vannak sokkal lényegesebb kérdések is ennél. Sőt, inkább az az igazán furcsa, hogy nem mínuszos kamatra épül a pénzrendszerünk, hisz sokkal könnyebben tartanánk fel egy olyan társadalmat, amiben az emberek nem gyűjteni akarnák a bankókat, hanem minél hamarabb elkölteni őket, megszabadulni tőlük. De oly sok értelmes dologhoz vagyunk éretlenek, hogy ettől képtelenek vagyunk felismerni a valódi igényeinket. Inkább elhisszük, hogy tényleg szükségünk van 1 725 féle tusfürdőre, 896 féle gyertyatartóra és fogkefére.

Én nem vagyok gazdag. Te sem akartál az lenni, Apa. Emlékszem, hogy a gyerekszobám ablakában álltam a függöny mögött, a fényeket fürkészve, hogy végre eléd rohanhassak, miután kifürkésztem a te autód hófehér lámpáit. Te, aki gyűlölted a kommunizmust, és lábbal mocskoltad annak portréit, azt mondtad, hiszel a kapitalizmusban, annak határában építettél fel egy céget, ami ma is áll, és egyre nagyobb, de nem féltél semmitől sem, elhagyni a szülőotthonod, vagy kísérletet

tenni a magyar határ átszökésére, pedig tudtad előre, hogy meztelenül, fűtőtestekhez kötözve rugdoshatnak téged a román börtönökben, mert nem volt elég pénzed az anyaországodba költözni, törvényesen.

Mikor elsétálnak mellettem az emberek, olykor úgy vélem, megpillantottalak téged, de végül rájövök, hogy ez csak egy hang, ami dobol az ereimben, valahol a génjeimben, mert az, ami te vagy, folytatódik bennem.

Senigallia, 2016. Június 21.

6.

Ha abban az értelemben kellene dekódolnom a sors fogalmát, amiben azt az emberek általában értelmezik, igencsak nagy távolságnak érezném ezt a tíz kilométert a munkahelyem felé, és észre sem venném a tengerpart fürdőruhás sellőit, a végtelen hosszú parkolók autói között hangoskodó lakókocsikat, amik mellé egy-egy ledobott papucs vagy cipőből kiugrott gazda odabent híradót vagy meccset néz, illetve zenét hallgat. Mi több, a gyíkokat sem venném észre, ahogyan az útszéli bokrokban lapulnak, és az éttermek, kávézók kokaintól felserkentett, koktélrázó pincérnőit sem látnám. Olyanok az olasz nők, mintha díjazott grafikusok rajzolták volna őket.

De a sors, az sors, nem igaz? Így hát nem furcsa, hogy egy fiatal nem szívesen mos kézzel, és nem hallgat a szüleire. Ha van kire hallgatni, az a baj, ha nincsen, akkor az. Ez is csak felfogás kérdése.

Nem tűnik fel a rend, de az igen, ha körülöttünk kaszinó van. A rosszaságot megdorgáljuk, a jóságra meg oda sem mélázunk…