Table of Contents

Ibn Hasszán kertje

1. fejezet: A sánta vezír

2. fejezet: Egy gerezd narancs

3. fejezet: „Vidám” történetek

4. fejezet: Café Majorelle

5. fejezet: Minden út Rómába vezet

6. fejezet: Véres nyomok

7. fejezet: A kihallgatás

8. fejezet: Szertefoszló árnyak

9. fejezet: Citrom és füge

Rebecca Blackhorse

Ibn Hasszán kertje

© 2021 Rebecca Blackhorse

Korrektor: Frey Ágnes

Borító terv: Rebecca Blackhorse

Minden jog fenntartva. A kiadó írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

Második kiadás, Magánkiadás 2021

ISBN 978-615-81967-2-7

Ibn Hasszán kertje

1. fejezet: A sánta vezír

Reggelente, az első imát követően Aszim Ibn Hasszán gyakran tett egy-egy rövid sétát a Marrakes-szerte gyümölcsfáiról híres kertjében. Ahogy fehér kaftánba öltözött sovány alakja megjelent a kövezett úton, a kertészek abbahagyták a munkát, és amilyen észrevétlenül csak lehetett, elsiettek. Ezt a mutatványt volt idejük és alkalmuk gyakorolni, sőt, tökélyre fejleszteni, és mindent elkövettek, hogy ne zavarják a ház urát az elmélkedésben.

Aszim Ibn Hasszán lassú léptekkel sétálgatott a fák között, majd a friss rózsaszirmokkal megszórt tó előtt megállt. Közelebb lépett a mellette álló narancsfához, hogy jobban szemügyre vehesse a növény leveleit. Rögtön felismerte a betegség első, apró jeleit.

„Ki kell vágni – gondolta, majd szúrós tekintettel körbenézett. – Ezt is” – meredt egy pár lépéssel távolabb álló másik narancsfára.

Körbejárta a kertet, majd visszatért a tóhoz, és ismét megszemlélte a kivágásra ítélt fákat.

„Csak kettő” – állapította meg végül.

A következő pillanatban azonban halvány mosoly futott át az arcán, mert hirtelen eszébe jutott, hogy Allah nem véletlenül fordította el orcáját ettől a két terebélyes lombú narancsfától. Amit kivágtak, annak a helyére ugyanis előbb-utóbb újabb facsemetét kell majd ültetni, amely más ízű termést hoz, talán édesebbet, vagy talán kissé savanyúbbat, de mindkettő egyformán jólesik a forróságban.

Ugyanakkor érzett némi szomorúságot is, mert minden egyes fához más és más emlék kötötte. Be kellett látnia viszont azt is, hogy ezek az emlékek, akárcsak maguk a fák, múlandóak, hamar elfedi őket a por és a homok. Arról azonban, hogy pontosan miféle emlékeket idéztek ezek a narancsfák, a kert gazdája soha senkinek nem beszélt. Így ezt a titkot nem ismerte más, csak ő és maga Allah.

– Mahmud! – kiáltotta Aszim Ibn Hasszán.

Az öreg kertész futva közeledett gazdájához, majd néhány lépéssel a férfi előtt megállt, és meghajolt.

Aszim Ibn Hasszán a két narancsfára mutatott.

– Ó, uram, tegnap még egészségesnek látszottak! – kiáltott fel a megdöbbenéstől Mahmud.

– Allah útjai kifürkészhetetlenek – válaszolta Aszim Ibn Hasszán. – Néhány levelet küldess át az egyetemre! – parancsolta.

Mahmud ismét meghajolt, de mire felemelte a tekintetét Aszim Ibn Hasszán már a házba vezető árkád felé tartott.

Zaina, az első feleség, mindezt a faragott, rácsmintás ablaktábla mögül nézte végig.

A séta végeztével Aszim Ibn Hasszán rendszerint egy rövid látogatást tett az asszonynál, amit a szolgák többsége a férj múlhatatlan szerelmének jeleként értelmezett. Ezt a feltételezést senki sem kérdőjelezte volna meg, hiszen a szépséges Zaina már két fiúgyermekkel ajándékozta meg a férfit.

Az asszony, aki a rácsmintás ablak mögött állt, egy bézs színű, hímzett szegélyű abadzsát viselt, egy hosszú ujjú, zárt nyakú, bokáig érő ruhát, amely lágyan sejtetni engedte a felsőtest körvonalait, csípőtől lefelé azonban bő redők mögé rejtette a test többi részét. Zaina hosszú, sötét haja beborította a vállát. A kertben sétáló férfit figyelte, majd váratlanul ellépett az ablaktól, és egy finom kézmozdulattan intett a lánynak, aki éppen az ágyon fekvő párnákat rendezgette, hogy menjen ki. Zaina leült az ágyra, és az ajtó felé fordulva várt.

Nem sokkal később egyre közeledő léptek zaját lehetett hallani a folyosóról, majd váratlanul csend lett.

Kopogtak. Pár másodperccel később pedig belépett Aszim Ibn Hasszán.

– Jó reggelt, Zaina! – mondta lágy hangon, becsukta maga mögött az ajtót, és leült az ágyra az asszony mellé.

– Jó reggelt!

A férj gyöngéden végigsimított Zaina arcán.

„Milyen szép, még most is” – állapította meg magában, miközben a nő barna szemét nézte.

– Két narancsfát ki kell vágni – szólt csendesen.

– Igazán kár – sóhajtott fel Zaina.

– Nő majd másik helyettük – válaszolta Aszim Ibn Hasszán. – Nő majd másik – ismételte, miközben beletúrt Zaina hosszú, ébenfekete hajába. – Mit gondolsz?

– Utasítsd vissza – mondta az asszony ridegen. – Túl nagy a kockázat.

Aszim Ibn Hasszán bólintott, de továbbra is a nő finom arcvonásaiban gyönyörködött.

Az a Zaina, akinek az arcát pár másodperccel ezelőtt megsimogatta, egy engedelmes feleség volt, azonban egyetlen szempillantás alatt átváltozott könyörtelen üzletasszonnyá. Ez egyáltalán nem volt a férj ellenére, sőt! Aszim Ibn Hasszán olykor maga sem tudta volna megmondani, hogy a kedvesen mosolygó Zainát kedveli-e jobban, vagy a rideg számokban gondolkodó asszonyt.

Amikor a férfi eljegyezte az akkor kilencéves lányt, a két család közötti üzleti kapcsolat megszilárdítása volt a cél, és hogy Zaina félvér édesanyja szépségét örökölte, azt csak ráadásnak könyvelte el a vőlegény. Aszim Ibn Hasszán akkor még nem is sejtette, hogy a lány titkon a bátyjai tankönyveit bújja, és hogy később csak a második lehet a menyasszony szívében az olyan fogalmak után, mint például a GDP. Egy éjjel, amikor a férj rajtakapta az ifjú feleséget, hogy a vállalat mérlegei és kimutatásai között kutat, először megdöbbent. Zaina azonban nem kezdett mentegetőzni, csak csendesen megjegyezte, hogy néhány adat hiányzik, és némi pénz is eltűnt az átcsoportosítások során. Aszim Ibn Hasszán leült az asszony mellé, majd megkérte, hogy mutassa meg, miből jutott erre a következtetésre, Zaina viselkedése ugyanis felkeltette a kíváncsiságát. Az érvelés logikus és megcáfolhatatlan volt, a számok is a feleséget igazolták. A férj végül kénytelen volt belátni, hogy a világ dolgai korántsem olyan egyszerűek, mint korábban gondolta. Ki hitte volna, hogy a legjobb barátja akarja megrövidíteni, és hogy minderre egy nő segítségével kell majd rájönnie?

Az ima utáni kerti séta azonban ezúttal is hasznára vált.

„Jobb, ha az ember maga mellé állítja az okos asszonyt, mintha magára haragítja – állapította meg magában azon a reggelen. – Allah bölcsessége végtelen” – tette hozzá, majd felnézett az emeleti faragott, rácsmintás ablakra, amely mögött az asszony várakozott izgatottan.

Zaina ettől fogva nemcsak feleség volt, hanem tanácsadó is, és Aszim Ibn Hasszán eddig még sosem bánta meg, hogy ráhallgatott.

– A nyereség bizonytalan, a fedezet pedig minimális – magyarázta tovább az asszony.

– De bekerülhetnénk a kelet-európai piacra – érvelt Aszim Ibn Hasszán.

– És ez ennyire fontos volna? – nézett rá szigorúan Zaina.

A férfi egy pillanatra elgondolkodott.

– Talán neked kellene elmenned helyettem a tárgyalásra – mosolygott a nőre.

– Nem hiszem, hogy tényleg ezt szeretnéd. Én ugyanis nem lennék olyan udvarias, mint te – válaszolta a feleség.

Aszim Ibn Hasszán nem szólt, inkább a szigorú tekintetű üzletasszonyt méregette.

– Hamarosan indulnod kell – mondta Zaina.

– Van még egy kis időm – felelte a férfi, és magához húzta a nőt. – De ha jobban belegondolok, rengeteg időm van. Annyi, amennyit csak akarok – súgta.

Az újoncokat még hajnalban délre vezényelték hadgyakorlatra, így az ideiglenes táborban alig maradtak az őrökön kívül néhányan. A sátrak némán és fegyelmezetten sorakoztak egymás mellett, mintha a rutinellenőrzést várnák. Hosszú percekig mozdulatlanul meredtek maguk elé, majd egy erősebb széllökés megrezegtette az egyik rosszul rögzített ponyvát. Három terepjáró gurult előre lassan, hogy ne verjen túl nagy port, majd pár méterrel a tábor kijárata előtt, nem messze a vigyázban álló sátraktól, megállt. Az elsőből kiszállt valaki, az egyenruháján őrmesteri rangjelzést viselt.

Várakozás közben a sofőr elővett egy cigarettát, és rágyújtott, miközben a visszapillantó tükröt figyelte. Egy hadnagy jelent meg a parancsnoki sátor irányából, az őrmester tisztelgett, majd néhány szót váltottak. Az őrmester bólintott, majd ismét tisztelgett, és a terepjáró felé indult. A sofőr kidobta a cigarettát a kocsiból. Az őrmester beugrott az ülésre, a következő pillanatban pedig felbőgött a motor.

„Egy… kettő… három… – számolt magában a férfi, aki az egyik sátor árnyékából figyelte a terepjárókat. – Egy újabb szállítmány. És vajon hová tűntek az őrök?”

Ráérős léptekkel elindult a járművek után, hirtelen megtorpant, majd lehajolt.

A hadnagy, aki pár lépéssel mögötte állt, csak annyit látott, hogy az egyik katona felveszi a félig elszívott cigarettát a földről, majd tovább ballag.

Dzsamal lassan öt éve dolgozott biztonsági őrként a casablancai reptéren. Ez a műszak is pont úgy kezdődött két órával ezelőtt, mint a többi, és úgy tűnt, nem is tartogat sokkal többet. Dzsamal némán sétált fel és alá a reptéri váróban, ahogy mindig is szokott, és közben az utasokat méregette. A figyelmét az a spanyol nő kötötte le, aki félóránként felállt mobillal a kezében, és megpróbált felhívni valakit. Dzsamal, amikor elsétált mellette, tisztán hallotta, hogy a szám kicsöng, majd automatikusan bekapcsol az üzenetrögzítő.

„Vajon kit keres ennyire, és miért olyan sürgős?” – töprengett magában Dzsamal.

Általában nem izgatták ilyen kérdések, de ez a nő felkeltette az érdeklődését. Két fehér férfival és egy másik, vele nagyjából egykorú nővel érkezett. A másik nő európai, talán francia vagy angol lehetett, világos kosztümöt viselt; elegáns cipő és táska, drága ékszerek. Magas volt, karcsú, de hullámos haja hiába omlott csábítóan a vállára, olyan merevnek és ridegnek tűnt, mintha gránitból faragták volna. Folyamatosan a menetrendet bújta vagy az óráját nézte, és látszott rajta, hogy majd megpukkad mérgében, valószínűleg a hosszú várakozás miatt. Az idősebb férfi sötét öltönyben és kockás csokornyakkendőben a nő jobbján ült, egy könyvet olvasott ugyanabban a testhelyzetben két órája szinte mozdulatlanul, leszámítva azt, amikor néha lapozott egyet. A fiatalabb férfi a rideg szépség bal oldalán foglalt helyet, szintén öltönyt viselt, de a nyakkendőjét meglazította. Amikor Dzsamal átvette a posztot, a férfi fejét és a vállait a széthajtott London Times takarta, lábait előrenyújtotta, a keze pedig a mellkasán pihent. Csak félórával később ébredt fel, amikor a spanyol nő véletlenül meglökte, akkor felállt, kinyújtózott, majd anélkül, hogy megkérdezett volna bárkit is, hozott egy-egy kávét a két másik utasnak, azután egy újabb fordulóban saját magának és a spanyol nőnek.

„Igen, a spanyol nőnek. Furcsa egy társaság!” – gondolta magában Dzsamal, miközben a negyedik utast figyelte.

Az első dolog, amit furcsának talált, az volt, hogy a spanyol nő farmert, bakancsot, hosszú ujjú pólót és egy khakiszínű rövid kabátot viselt. A civilek mostanában imádják ezeket a katonai szabású ruhadarabokat. A haját lazán összefogta egy gumival. Úgy tűnt, amíg a többiek valamiféle üzleti megbeszélésre igyekeztek, ő inkább túrázni.

„Formás darab” – állapította meg Dzsamal, majd megigazította az övét.

A spanyol nő a fiatal férfi mellett ült. Sokáig ő is egy könyvet olvasott, amit csak akkor szakított félbe, amikor egy újabb telefonhívás volt esedékes. De az utóbbi húsz percet a laptopja társaságában töltötte; feltehetőleg éppen annak írt, aki nem vette fel a telefont.

A fiatal férfi a kávé után sétált egyet, amire megpróbálta rábeszélni a rideg szépséget is, azonban kosarat kapott. Majd visszatért a Times félbehagyott soraihoz, de nem nagyon köthette le az olvasnivaló, mert pár perccel később ismét megpróbált beszédbe elegyedni az európai nővel, szintén sikertelenül. És az volt a második furcsaság. A fiatal férfi amennyire igyekezett az európai nővel valamiféle párbeszédet kialakítani, éppen annyira kerülte a spanyol nő tekintetét.

Dzsamal magában úgy okoskodott, hogy a férfi helyében inkább a túrabakancsot választotta volna, mint a tűsarkat, még akkor is, ha csak egy kellemes beszélgetésről lenne szó. Egy kődarabbal ugyanis nem nagyon lehet társalogni, még ha igen tetszetős is.

„Miért? – ötlött fel benne a kérdés, és már meg is volt rá a válasz.

Dzsamal elmosolyodott.

De mielőtt tovább tanulmányozhatta volna az érdekes utasokat, megszólalt a hangosbemondó, és megkérte a marrakesi járat utasait, hogy kezdjék meg a beszállást. A furcsa társaság szedelőzködni kezdett. Az idősebb férfi gyorsan elrakta a könyvet a kézitáskájába, megigazította a csokornyakkendőjét, aztán indult is. A rideg szépség méltóságteljesen felemelkedett, megvetően végigmérte a spanyol nőt, majd a fiatal férfira nézett, aki udvariasan előreengedte. Így a spanyol nőre maradt a másik két táska, a saját kézitáskája és a laptop is. Viszont egész jól megoldotta ezt a feladatot ahhoz képest, hogy csak két keze volt, bár a jegyet így a fogai közé kellett szorítania.

Nem maradt utánuk más, csak egy alig olvasott Times.

Dzsamal rosszallóan megrázta a fejét, majd hosszan nézett a spanyol nő után. Két perccel később azonban néhány német diáklány érkezett a váróba, ami egyelőre minden mást törölt.

– Mi a neve, katona? – meredt rá a tiszt.

– Seoc McNeil, uram! – válaszolta.

– Jack?

– Nem, uram.

– Jacques?

– Nem, Seoc.

– Seoc? Jézusom! Ez meg miféle név?

– Skót, uram.

– És maga ezzel a névvel akar meghalni? – nézett rá a tiszt gúnyosan vigyorogva.

– Nem, uram. Úgy értem, nem áll szándékomban meghalni… uram – tette hozzá Seoc McNeil gyorsan.

– Maga csak azt hiszi… – mondta vészjóslóan a tiszt. – Maga csak azt hiszi – ismételte. – Tűnjön a szemem elől!

Seoc McNeil tisztelgett, majd futni kezdett a gép felé.

Miután elfoglalta a helyét a pilótafülkében, felcsatolta a sisakot.

„Ha az ember egy F–16-os pilótája, vannak pillanatok, amikor halhatatlannak képzeli magát – gondolta, miközben a gép lassan emelkedni kezdett. – Na persze ez csak addig tart, amíg az ellenség néhány lövéssel meg nem nyírbálja a farktollait.”

Először minden csendesnek és nyugodtnak tűnt. Talán túl csendesnek is. De pár mérfölddel a kijelölt célpont előtt váratlan látogatóik akadtak, akik örömükben gyorsan tüzet nyitottak az újonnan érkezőkre. McNeilnek eleinte szerencséje volt, de mialatt egy sajátos manőverbe kezdett, furcsa érzés kerítette hatalmába. Ez az érzés abból a felismerésből fakadt, hogy az üzemanyagtartály valamilyen rejtélyes módon kiürült, és a hangokból ítélve a motor lassan leállni készült. Aztán a gép zuhanni kezdett egyenesen a föld felé, és egy oldalra vetett pillantásból a pilótának azt is sikerült megállapítania, hogy az ellenség már rég nem fecséreli rá az idejét. Seoc McNeil megpróbált katapultálni, de a gép mintha csak a tisztet akarta volna igazolni, akivel nem olyan régen az udvaron futott össze, ez valóban csak próbálkozás maradt. Egyre gyorsulva közeledett az előtte meredő sziklaszirt felé, aztán egyetlen hatalmas lökést érzett, majd minden elsötétült előtte.

Seoc McNeil hirtelen kinyitotta a szemét, és felsóhajtott.

„Furcsa – állapította meg –, már több éve nem jött elő. Miért pont ma? – méregette az ébresztőórát, mintha az tudná a választ. – Pedig direkt vigyáztam arra, hogy ne egyek túl sokat Ahmed fűszeres keftájából.”

Seoc rövid töprengés után meggyőzte magát arról, hogy valójában még aludni szeretne, de épphogy újra elszenderedett, valaki finoman megrázta a vállát.

– Jó reggelt!

Seoc ismét kinyitotta a szemét; egy tíz év körüli arab fiú állt az ágya mellett mosolyogva: Tamír.

– Nincs még túl korán? – kérdezte Seoc, majd ásított egyet.

– Ma kedd van – jelentette ki a fiú.

– Kedd? – kérdezett vissza Seoc; először nem értette, ez miért is olyan fontos. – Á, szóval, kedd van! – csillant fel a szeme pár másodperccel később. – De a gép csak dél körül érkezik.

– Igen, de azt mondtad, hogy ébresszelek fel, mert reggeli után ellenőrizni akarod a szobákat, és még a konyhában is van dolgod – magyarázta Tamír.

– Igaz – bólintott Seoc. – Első a zuhany, aztán a kávé, és utána jöhetnek a szobák – állapította meg.

– A kávé már kész van – jegyezte meg Tamír. – Ahmed is rád vár.

„Ma mindenki gyorsabb nálam – gondolta Seoc. – Talán csak ennyit jelent ez a különös zuhanás” – nyugtatta magát.

– Szólj Ahmednek, hogy pár perc és lemegyek! – mondta, aztán egy barackot nyomott a fiú fejére. – Menj!

Tamír bólintott, és már el is viharzott.

Seoc kiszállt az ágyból. Ez a kedd valahogy csöppet sem volt az ínyére. Ebben a pillanatban ezt a rosszkedvet az előbbi rémálomra fogta, de közrejátszhatott a bal térdében egyre erősödő fájdalom is. A platina, amivel kipótolták a gránátrepesz okozta hiányt, nem volt túl barátságos, sőt, gyakran határozottan ellenségesen viselkedett. De lehet, hogy nem is a platina volt a hibás, hanem az a hentes, aki a műtétet végezte. Kilóra vágta fel és varrta össze az embereket, katonákat és civileket egyaránt, és a betegei közt eluralkodó igen magas halálozási arány ellenére is elégedett volt a munkájával. Seoc McNeil gyakran gondolt doktor Gyorsszikére, egészen pontosan minden egyes időjárási front alkalmával, és ezekre a gondolatokra a legkevésbé sem illett volna a keresztényi jelző, holott Seoc annak idején szigorú katolikus neveltetést kapott.

Seoc felállt, és kisántikált a szobából egyenesen a folyosó végén álló fürdőszoba felé. Pár lépést követően megállt – nem árt egy kis pihenés, a hosszú út után –, majd összeszedte magát, és továbbindult.

„Az első méterek mindig sokkal nehezebbnek tűnnek, de a nap végére már fel sem tűnik, ha belenyilall a fájdalom a térdedbe. És járhattam volna rosszabbul is – vigasztalta magát ilyenkor –, például ha a gránát a fejemet találja el, azt ugyanis nehéz lett volna platinával kipótolni.”

Behúzta maga után a fürdőszoba ajtaját.

„Itt sem ártana egy gyors takarítás” – nézett körbe, majd levette a pólót, az alsónadrágtól megszabadulni viszont már sokkal bonyolultabb volt.

Seoc a zuhanyfülkéhez lépett. Megnyitotta a meleg víz csapját, majd adagolt a zuhanyhoz némi hideget is, és amint úgy vélte, hogy a kettő elegye megfelelő hőmérsékletű, belépett a fülkébe.

Huszonhárom évesen, amikor belépett a Brit Légierő kötelékébe, biztosra vette, hogy élete legjobb döntését hozta meg. Ugyanilyen határozottan gondolta három évvel később ennek az ellenkezőjét, és titkon még hálás is volt annak az ellenséges szakasznak, amelyik rábukkant a kényszerleszállás közben félig a homokba fúródott gépe mellett. Igaz, hogy akkor ezek a fickók akkor éppen meg akarták ölni, és feltehetően a kézigránát robbanása után úgy hitték, ez sikerült is, de Seoc nem érzett haragot irántuk, mert később kiderült, hogy ez a lehető legjobb dolog volt, ami történhetett. Az Allah nevét kiáltozó katonák nem is sejthették, hogy Seoc McNeil ismeretlenül is a szívébe zárta őket, amikor az orvos szakértőkből álló vizsgálóbizottság harcképtelennek nyilvánította.

Ezután persze hazaküldték, és annak ellenére, hogy otthon hősként fogadták, valahogy csak nem találta a helyét. Ez a katonásdi egyáltalán nem úgy sült el, ahogy Seoc tervezte, és nem csak járnia kellett újra megtanulni, de az emberi kapcsolatok terén is volt mit bepótolnia. Ráadásul roppantmód idegesítette, hogy állandóan azért nyüstölték, meséljen arról, hány embert ölt meg, milyen érzés volt, és hogy élvezte-e. Egyszer megpróbálta elmagyarázni ezeknek az embereknek, hogy milyen is hosszú napokig egyszerre fosni és hányni valamilyen, az orvosok által sem ismert betegségtől, és gyógyszer helyett be kellett érnie azzal a jó tanáccsal, „majd elmúlik, ezen túl kell esni”. Vagy, hogy milyen érzés eltemetni megmaradt végtagokat, csonkokat és holttesteket, miután a levegőből valami barom – történetesen ő maga – egy meggondolatlanul kiadott parancsra elegánsan végigbombázta a környéket. De nem értették meg, és csak egy átlagos meccs utáni, kocsmai verekedés lett a végeredmény. No meg persze az, hogy az éjszakát a rendőrőrs egyik cellájában töltötte. Ott viszont legalább csend volt, és senki sem nyaggatta ostoba kérdésekkel.

Végül úgy döntött, a világ egy ismeretlen pontján vett horgonyt, és épp kapóra jött az egyik volt bajtárs ajánlata, aki egészen más okokból ugyan, de szintén búcsút intett a Királyi Légerő vasmadarainak. Seoc McNeil így kötött ki Marrakesben, abban a városban, amiről eddig nem túl sokat tudott. Azóta persze ezt a hiányosságot volt alkalma korrigálni, és felfejleszthette az arab nyelvtudását is.

Seoc a zuhanyzás végeztével kénytelen volt szembenéznie azzal a negyven felé közeledő fickóval, aki valaha istennek vagy valami nagyon ahhoz hasonlónak képzelte magát. A múlandóság felismerése fájdalmas volt fizikailag és pszichésen egyaránt, el is telt pár hónap, amíg beletörődött, cserébe azonban olyan bölcsességre tett szert, amely keveseknek adatik meg – győzködte magát Seoc, ha olykor kétségei támadtak.

Rövid, vizes haját hátrafésülte – a szárítással egyébként teljesen felesleges bajlódni –, aztán pedig álljon, ahogy akar, illetve ahogy a légmozgások akarják. Ezután következett a borotválkozás, ami szigorúan a napi rutin része volt. Azóta ragaszkodott kíméletlenül ehhez a szokáshoz, amióta egy kéthetes intenzív sivatagi rejtőzködés után meglátta magát a tükörben. Akkor megfogadta, hogy soha többé nem teszi ki az emberiséget annak a borzalmas látványnak, bár lennének olyanok, akik megérdemelnék.

Borotválkozás közben azonban egy gyanakvó, rideg, kék szempár méregette a tükörben.

„Ez a nap is elkezdődött, nincs mit tenni” – mondta gondolatban a tükörképének.

Mialatt Seoc McNeil a felső szinten elsántikált a zuhanyig, aztán vissza a szobájába, Tamír odalent az egyik asztal mellett üldögélt, és a sátor alakú hálóval letakart reggelit őrizte, amely egy nagy bögre kávéból, némi gyümölcsből, és pár húsos pitából állt. Az őrzés pontosan annyit jelentett, hogy egy összetekert újsággal minden repülő rovart elhessegetett, ami csak a háló közelébe merészkedett.

Korábban az alsó szinten étteremként működő helyiség egy szőnyeggel teleaggatott bazár volt. Most azonban a falak csupaszon fehérlettek, csak néhol lehetett látni egy-egy festett mintát. Nyolcszög alakú, intarziával díszített asztalok és székek sorakoztak egymás mellett a vendégeket várva. Az utca felőli hatalmas ablakokat fedő faragott táblák már hajnal óta nyitva voltak, akárcsak maga az ajtó. A majdnem a bejárattal szemben állólépcső mellett, helyezték el a pultot, amelynek két fontos funkciója volt: azon kattogott a kassza, és mögötte rejtőztek az ásványvizes palackok. A bejárattól jobbra lehetett bejutni Ahmed birodalmába, vagyis a konyhába. A jobb saroknál pedig két diszkrét ajtó rejtett az illemhelyeket, amelyet főként a turisták használtak.

Tamír türelmesen várt a gazdájára, és még akkor is folytatta a szárnyas rovarok rémisztgetését, amikor Seoc McNeil lesétált a fából épített, egyszerű vaskorláttal ellátott csigalépcsőn.

Seoc könyékig feltűrt, világoskék ingben és fekete nadrágban pont úgy festett, akár egy helyi kifőzde pincére, főként, ha még fehér kötényt is kötött volna a derekára. Mindent elkövetett ugyanis, hogy a legkevésbé se hasonlítson egy katonaviselt fickóra, ezért igyekezett például olyan nagy gonddal a bakancsot a nadrág szára alá rejteni.

Tamír szemében mégis Seoc McNeil volt a háborút megjárt eszménykép. Nem is csoda, hiszen Seoc magas volt, legalábbis jóval magasabb, mint az itteni férfiak; széles váll, világos barna haj – ami lehet, hogy csak a sok ősz hajszáltól tűnik világosnak, és valaha jóval sötétebb volt – és az errefelé nem túl gyakori kék szem. Ráadásul valami különös oknál fogva az arca ugyanolyan sápadt maradt, mint tíz éve, amikor megérkezett, és ez még inkább fokozta a személyét körüllengő misztikumot. Tamír számára mindenképpen. Bár a sápadtságra doktor Roberts szerint az anémia és a napfénytől való beteges tartózkodás volt a legkézenfekvőbb magyarázat.

– Szólok Ahmednek! – ajánlkozott Tamír.

– Ráérünk még arra! – legyintett Seoc, miközben az asztalhoz sántikált. – Farkaséhes vagyok! Mellesleg az emeleti fürdőszobára ráférne egy kis súrolás – tette hozzá.

– Még be sem fejezed a reggelit, és ragyogni fog minden – vágta rá Tamír, és már a csigalépcső felé tartott.

– Rendben, és köszönöm – válaszolta Seoc, majd leült a székre.

Felemelte a hálót, majd kihúzta alóla a húsos pitákkal megrakott tányért, és hatalmas falatokat harapva elkezdte magába tömni. Aztán a kávé következett, lassan kortyolgatva, és végül néhány gerezd narancs. Jó tíz évvel ezelőtt egy ilyen összetételű reggeli elfogyasztását elképzelhetetlennek tartotta volna, de az éhség és egy jó szakács sok mindenre képes, még arra is, hogy Seoc McNeilt leszoktassa a hagyományos skót étkezési szokásokról.

Ahmed a konyha ajtajában állt, és onnan figyelte, ahogy a sánta vezír, ahogy a helybeliek maguk közt Seoc McNeilt nevezték, befejezi az étkezést. Ahmed sűrű, fekete szakállával és fehér turbánnal a fején semmiben sem különbözött egy átlagos marrakesi polgártól, de fehér szakácsöltözéket viselt egy kék kendővel – amire igen büszke volt, és amelyet nagy gonddal igyekezett tisztán tartani –, mintha egy előkelő európai étterem séfje lenne. Továbbra is az általában csendes sánta vezírt nézte. Várt néhány percet, majd az asztalhoz sétált, és leült Seoc McNeillel szembe.

– Lenni egy kis gond – kezdte –, a szekrény zörög.

– Melyik szekrény? – kérdezte Seoc, miközben összeráncolta a homlokát, és a válaszon töprengett; általában nem okozott különösebb agytornát Ahmed kódrendszerét megfejteni, de ezen a napon valahogy ez sem ment úgy, mint máskor.

– A hideg szekrény – felelte Ahmed.

– Á! A hűtő! – simultak ki a ráncok Seoc homlokán. – És hogy zörög?

– Zörög – vágta rá Ahmed, aki úgy vélte, a zörgés természete kevésbé lényeges, mint maga tény, hogy a hideg szekrény igencsak zörög.

– Jobb, ha megnézem! – állt fel a sánta vezír. – Legalább ezt a pár napot kibírhatná! – sóhajtott fel.

– Az lenni jó! Az jó! – vigyorgott Ahmed, és előresietett, hogy kinyithassa a konyha ajtaját.

A hátsó bejárat mellett álldogált a szerkezet, amelyet Ahmed csökevényes angoltudásából fakadóan hideg szekrénynek nevezett. Méreteiből adódóan ezt a valamit valóban szekrénynek lehetett volna nevezni, mert majdnem két méter magas és egy méter széles volt, ráadásul olyan mély, hogy kényelmesen elfért volna benne egy felnőtt ember. A hűtőszekrény fehér burkolatán egészen fent egy cirill betűkkel írt felirat díszelgett: Szaratov. A szovjet ipar remekműve plusz és mínusz negyven fokban egyaránt jól teljesített, de ennek egyik alapfeltétele volt a megfelelő szaktudás, amelyet egyedül Seoc birtokolt a környéken.

Ahmed izgatottan figyelte a hideg szekrényt vizsgálgató sánta vezírt. Seoc finoman megérintette a hűtő jobb és bal oldalát, majd bekukucskált a fal mögé. Aztán visszalépett, kinyitotta, néhány másodpercig hallgatózott, és várt.

– Hm – állapította meg, és visszacsukta az ajtót.

Kellemes borzongás futott végig rajta, ahogy a hűtőből áradó hideg megcsapta.

– Nincs nagyobb baj – jelentette ki, majd szembe állt a hűtő bal oldalával, megragadta a tetejét, és elkezdte maga felé rángatni.

A Szaratov szörcsögni, majd erősen zúgni kezdett.

Seoc elengedte a szerkezetet, ököllel kettőt vágott a tetejére, majd karban font kézzel a zúgást hallgatta.

– Most jó! – nézett Ahmedre, aki felsóhajtott. – Túl közel került a falhoz – magyarázta.

Ahmed hosszú hálálkodásba kezdett arabul.

– Mennem kell – szabadkozott mosolyogva Seoc, akinek az elmúlt két év kevés volt ahhoz, hogy kiismerje magát Ahmed sajátos dialektusát, de mivel ezt mégsem vallhatta be, inkább csendesen elsomfordált.

Tamír még a fürdőszobát csinosítgatta, amikor Seoc felért az emeletre.

– Mindjárt készen vagyok! – kiáltotta a fiú.

– Rendben – bólintott Seoc. – Addig becsukom az ablaktáblákat.

Az emeleti szobákban, szám szerint mind az ötben, valaha a volt tulajdonos, vagyis a szőnyegkereskedő és a feleségei laktak. A kereskedő azonban a feleségeit túl hangosnak, a fenti lakrészt pedig már túl szűkösnek találta, ezért is adott túl ezen a „viskón”. Seoc egyformán rendezte be a szobákat, habár az általa választott helyiség valamivel kisebb volt a többinél. Egy kényelmes ágy a falhoz tolva, egy kisebb komód, egy éjjeliszekrény, az ablaknál egy asztal és egy szék, nagyjából ennyiből állt a berendezés. Egyszerű, de praktikus. A falakat kissé megfakult szőnyegek díszítették, és az ablak melletti sarokban egy nyolcszögletű kis asztalkán minden szobában egy-egy törpepálma árválkodott. Az ablakok északnyugatra néztek, de az emeleti teraszról tisztán lehetett látni az Atlasz hegyvonulatát.

Seoc szobája mellett lakott Tamír. A másik három helyiség általában üresen állt, de olykor megszállt bennük egy-egy vendég, például olyan turisták, akik túlköltekeztek vagy valahol sikeresen elhagyták a sátrukat.

Seoc belépett, lassan végigsétált a szobán, egyenesen az ablakhoz. Behajtotta a táblát, majd az utcát fürkészte. Szemben néhány árus vert sátrat, az úton pedig éppen a vén, fogatlan Abdul sántikált át.

„Majd együtt indulunk váltófutásban” – futott át Seocon.

A következő ablakhoz lépett, és behajtotta azt a táblát is. Ekkor három katonai terepjáró tűnt fel. Az első dudálni kezdett, mire Abdul felemelte a görbe botját, és megrázta feléjük, majd, ha lehet, még lassabban húzta maga után a lábát.

– Gyerünk, te vén szamár! Mi lesz? Mozogj már! – kiáltotta a sofőr ingerülten, de már volt annyi hely az úton, hogy megkerülje a koldust.

„Ebben a hónapban már harmadszor” – állapította meg magában Seoc.

A porfelhő, amit a terepjárók hagytak maguk mögött, elült. Az árusok már kipakolták a portékájukat, és a vén, fogatlan Abdul a szemközti ház falához húzódva üldögélt a földön. Legalábbis ezt látta Seoc, amikor a második szoba ablakához ért.

Mire a sajátja következett, Tamír már az emeleti terasz székeit igazgatta.

– Igazán szép lett – mondta Seoc.

– Köszönöm! Nagyon igyekeztem – válaszolta Tamír.

– Minden tökéletes – bólintott Seoc. – Menj le! Hátha Ahmednek szüksége van rád!

Seoc tisztán hallotta, miközben a fürdőszoba felé indult, ahogy a fiú léptei lefelé dübörögnek a lépcsőn. Tamír ezalatt ugyanis a helyiségeket alaposan kitakarított és egyúttal át is rendezett, hogy a vendégek holmija is elférjen. Seoc pár percig az ajtófélfának támaszkodva bámult maga elé, majd visszaballagott a csigalépcsőhöz.

„Kellene egy lift vagy egy csúszda, bár az a felfelé haladást csak nehezítené” – húzta el a száját, és elindult lefelé.

– Megérkezett doktor Roberts! – futott be Tamír. – Kaptam tőle egy igazi puskagolyót! – kiáltotta lelkesen, majd kinyitotta a tenyerét. – Nézd csak!

– Ez igen! – bólintott elismerően Seoc, miután sikeresen vette az utolsó lépcsőfokot is. – Ez aztán a kincs.

– Igen! Egy amerikai katonából operálta ki, és most nekem adta – magyarázta Tamír, majd felrohant.

– Jó napot! – jelent meg egy árnyék az ajtóban, vagyis doktor Anthony Roberts.

Fehér, rövid ujjú inget és egy drapp színű, vékony szövetből készült nadrágot, egy jó állapotban lévő, de már sokat megjárt, rövid szárú bakancsot viselt. No meg egy speciális szemüveget, amelyet egyenesen Londonból hozatott, és amely számos, az egyszerű laikusok által nem ismert sugárzástól is védte a szemét. Cingár termete ellenére már többször bebizonyosodott, hogy igen szívós, és olykor emberfeletti erő lakozik benne, de első látásra inkább olyannak tűnt, akit egy erősebb szélvihar könnyedén arrébb söpör. Rövid sötét haja mindig borzas volt, de nem hanyagságból, hanem a zselétől, mert az volt a fixa ideája, hogy ez a divat a marrakesi éghajlaton éppúgy megállja a helyét, mint Európa nagyvárosaiban.

– Jó napot! – biccentett Seoc. – Indulásra készen?

– Abszolúte. De hol van Tamír?

– Elrejti a magától kapott golyót, de szerintem mindjárt itt lesz. – Seoc egy pillanatra elgondolkodott. – Köszönöm a segítséget – mondta végül.

– Ugyan, kérem! – legyintett Roberts. – Igazán szívesen. Mostanában, szerencsére, teszem hozzá, elég kevés a betegem. Egyébként is örülök, hogy megismerkedhetem a professzorral. Legalább ez a látogatás kizökkent minket a szürke hétköznapokból.

Azt persze doktor Anthony Roberts már nem tette hozzá, hogy ez az élénk érdeklődés inkább a professzor asszisztensének szólt, aki Seoc McNeil leírása alapján spanyol akcentussal beszélt, és a keresztneve Juanita.

Seoc bólintott.

– Ma Ahmed kecskesajtos tekercset is készít – mondta.

– Azt meg kell kóstolnom, és talán akad egy üveg whiskyje is később, ha nem tévedek.

– Akad – mosolygott Seoc.

Tamír eközben gondosan becsukta maga mögött az emeleti szoba ajtaját, lehasalt a földre, és bekúszott az ágy alá, majd felemelte az egyik kisebb deszkát, amely alatt egy régi cukorkásdoboz rejtőzött. A festék néhol lekopott róla, de a szélmalmokat ábrázoló tájkép a fedelén még jól kivehető volt. Tamír két éve az utcán találta a tenyérnyi nagyságú dobozt, természetesen rögtön felmérte a lelet fontosságát és különlegességét. Már a doboz tetejére festett kép is roppant értékes volt számára, mert még sohasem látott hasonlót, így nem volt kérdéses, hogy csak ebbe rejtheti a kincseit. Ezúttal azonban sietnie kellett, mert tudta, hogy doktor Roberts várja, így nem szórta ki a doboz tartalmát, hogy elgyönyörködhessen bennük, csak felnyitotta, és elhelyezte a puskagolyót a Seoctól kapott katonai kitüntetés és a sivatagban talált pénzérmék közé. A másik oldalon pár különleges formájú kavics és egy megkövesedett csigaház kapott helyet. Tamír bezárta a dobozt, a helyére tette, visszaillesztette a deszkát, majd előmászott az ágy alól.

A reggel kissé sűrűre sikeredett. Az autó lerobbant, sehol egy taxi, és mire Karim Ibn Aban professzor beért az egyetemre, már tíz perce elkezdődött az előadás, amire olyannyira sietett. A diákok csendben várakoztak az előadóban, és miután végre megérkezett a professzor, érdeklődve hallgatták minden egyes szavát, miközben buzgón jegyzeteltek. De mégiscsak kellemetlen, hogy pont ő, Karim Ibn Aban késett el. Pont ő, aki külön házi dolgozatot szokott íratni a későn érkezőkkel és a korábban távozókkal egyaránt. A professzor egész idő alatt idegesen igazgatta a szemüvegét, és biztos volt benne, hogy a szünetben a diákok ezen fognak élcelődni.

– Úgy tűnik, ma nekem kell házi dolgozatot készítenem – jegyezte meg az óra végén tréfálkozva, de csak néhányan vették maguknak a bátorságot, hogy elmosolyodjanak.

Karim professzor úgy gondolta, ezzel sikerült valamennyire gátat szabnia az esetleges gúnyolódásoknak, és elégedetten távozott.

Az előadóteremből egyenesen az irodájába sietett, és miközben az ajtóra szerelt, nyitott fedelű postaláda tartalmát szortírozta, gyorsan üzembe helyezte a laptopját, amelyet tegnap este véletlenül bent felejtett. Egész éjjel forgolódott, mert úgy érezte, hogy egy fontos üzenet várja, amelyet most a saját hanyagsága miatt nem tud megnézni. És lám, igaza lett! Miss Mendoza tegnap este nyolc körül érkezett levele pontosan ilyen levélnek tűnt. Bartwood professzor asszisztense ugyanis arról a változásról értesítette Karim Ibn Abant, hogy Miss Bartwood, a professzor lánya, és annak vőlegénye Mr. Charles Frost is részt vesz a szerdán és csütörtökön tartandó előadásokon.

„Mégiscsak szállást kellett volna foglalnunk – bosszankodott magában Karim professzor. – Úgy lett volna illendő.”

Egy pillanatra elgondolkodott, majd felcsillant a szeme, mert rájött a megoldásra. Ami, illetve aki, mint a problémák esetének többségében, jelen helyzetben is Aszim Ibn Hasszán volt, az egyetem nagylelkű támogatója.

„Ilyen hírt nem illik telefonon közölni – szőtte tovább a gondolatait Karim professzor –, jobb, ha személyesen mondom el. Akkor viszont máris indulnom kell!” – nézett az órájára.

Roberts bronzszínű terepjárója, egy 2007-es Nissan X-TRAIL, begördült az épület elé. Kissé feltűnő jelenség, de színben tökéletesen passzolt a vidék domborzatához, és a város épületeinek többségéhez. Bár gyaníthatóan nem ez volt az ok, amiért Roberts ezt a márkát választotta, hanem sokkal inkább a praktikum és a hatékonyság, ami a munkájában mindig jellemezte. Abdul akkor már az étterem bejárata mellett ült, ahol rendszerint a délutánokat és az estét is töltötte. A falnak dőlve ücsörgött a porban, és onnan figyelte a kocsiból kiszálló idegeneket. Először Roberts pattant ki, majd gyorsan kinyitotta a hátsó ajtót, hogy segítsen az egyik utasnak kiszállni. Abdul vigyorogva figyelte, ahogy a doktor megfogja a nő kezét.