Benedek Ágota

Akkor inkább
már most megdöglök

Szubjektív
ismeretterjesztő

részlet

© Benedek Ágota, 2023

© Leányvállalat, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Bárdy Anna

Első kiadás

ISBN 978 615 82374 7 5

Felelős kiadó: Molnár Geraldine

Felelős szerkesztő: Ughy Szabina

Szaklektor: Dr. Kálmán Éva

Fülszöveg: Spáh Dávid

Külön köszönet: Fekete Giorgio

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Host Grotesk – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Poppins – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Előszó

Az Akkor inkább már most megdöglök tartalmaz orvosi vagy orvostudománnyal kapcsolatos kifejezéseket és fogalmakat, és bár a szöveg egészét orvos szakértő lektorálta, a regény célja nem az orvosi segítségnyújtás. A könyv célja a gondolatébresztés és a szórakoztatás, nem az öndiagnosztizálás támogatása.

Az írásban felsorolt tapasztalatok a szerző saját perspektívájából jelenítődnek meg, saját élményein keresztül, saját véleményén alapulnak, és a saját laptopjával, a saját agyából… (érthető, hogy mit akarunk, nem?), és nem szolgálnak megkérdőjelezhetetlen útmutatóként.

Természetesen tisztában vagyunk vele, hogy ez a figyelmeztetés nem akadályozza meg a dühös, vádló kommentek megjelenését, amelyekben vadidegenek éppen a fentebb felsoroltakat kérik majd számon minősíthetetlen hangnemben a szerzőn úgy, mintha vérrokoni vagy liba-együttőrzési reláció lenne köztük, de a szerzőt ez hidegen hagyja.

Ezúton is szeretnénk hangsúlyozni, hogy a szerző soha nem olvassa el az ilyen típusú kommenteket, csakis azokat hajlandó feldolgozni, amelyek a küllemét méltatják.

Köszönjük a megértést!

A szerző nevében is.

Leányvállalat Kiadó

0.
FEJEZET

Elképzelted már valaha, hogy mit szólna a boncmester a meztelen holttestedhez, ha még ma meghalnál?

A lepukkant alagsori boncteremben Catherine Russell Did I Remember című száma szól. A boncmester, egy Marc Maronhoz — a humoristához — hasonló figura, színeit és magasságát tekintve, de talán picit összeesettebb, kelet-európaibb megtörtséggel és kevésbé divatos szemüvegkerettel. A boncasztalon én fekszem, a halálom pillanatában az arcomon ragadt szokatlanul kéjes arckifejezéssel. A testemen néhány zúzódás, véres horzsolás és aszfaltkosz.

A boncmester Marc Maron csípőre tett kézzel mér végig, konstatálja, hogy jó munkát végzett a T alakban a kulcscsontomtól a lágyékomig futó varrattal. A kissé véres, koszos, kopott kantáros nadrágjának hátsó zsebéből kivesz egy már megcsócsált kiflit, harap egyet, visszagyűri a hátsó zsebébe, összecsapja a tenyerét, és ismét munkához lát.

Megtisztogat egy sárga szivaccsal, aminek foszlik az egyik sarka, majd kicsavarja azt a hullamosó lefolyójában. Gondosan megfésüli a hajam, és a vállamra igazítja, két ujjal megsodorva a hajvégeimet, hogy a kulcscsontomnál a varrathoz kunkorodjon. Körömvágó ollóval kezdi sorban levágni a körmeimet a kezemen. Kicsit távol tartva a fejétől, a szemüvege fölött hunyorítva próbálja értelmezni a gyűrűsujjamon a tetoválást: végtelen vagy nyolcas? A hüvelykujjamhoz érve elfintorodik. Körbenéz a boncteremben, megvakarja a fejét. Újra ránéz a hüvelykujjamra. Csóválja a fejét, tétovázik. Sóhajt egy nagyot, elővesz egy körömreszelőt, nem tudja eldönteni, melyik irányból kezdje. Mikor reszelni kezdi a bal hüvelykujjam körmét, hirtelen abbahagyja, feltartja a kezeit, kirázza a hideg. Egy Miss Sporty márkájú piros körömlakkot vesz elő, erősen koncentrál, fintorogva kifesti a körmöm, majd a többit is. Feljebb tolja az orrán a szemüvegét, ingatja a fejét, hogy nem is lett olyan rossz. Borotválni kezdi a lábam, a lábszárcsontom fölötti vékony bőrbe kicsit belevág, felszisszen. A szeméremdombom fölött, borotvával a kezében elgondolkozik. Először a bikinivonal felé nyúl, de meggondolja magát, inkább egy fém hajvágó ollóra cseréli a borotvát, és azzal igazítja meg a fanszőrzetem. Belekortyol egy nagy, műanyag flakonos, márkátlan ásványvízbe, aminek a puha fala hangosan behorpad. Felhúzott orral, hunyorítva közel hajol az alhasamhoz, ahol a varrat mellett észrevesz egy szőrszálat. Fejcsóválva csipeszhez nyúl, és egy gyors mozdulattal kitépi.

Ismét végigmér teljes egészében. Hosszan bámul.

Bámul.

Bámul.

Aztán lassan előrenyúl, és belecsíp a holttestem oldalába, a csípőm körül található kis úszógumiba.

Ismét előveszi a kiflit, csócsálni kezdi. Elgondolkozik.

— Az arca egyben maradt — mondja maga elé. Elrakja a kiflit a zsebébe, előveszi a mappámat. „Közlekedési baleset” — áll a papíron. Újra a lapra néz, majd ismét az arcomra. Képtelen összeegyeztetni a bárgyún ábrándos kifejezést a történtekkel.

Megint végigpásztázza a zúzódásokat a testemen. A boncmester Marc Maron nem patológus, a boncmester Marc Maron csak boncmester. Mégis szeret néha úgy tenni, mintha patológus lenne. Szereti rekonstruálni a balesetek forgatókönyvét, összerakni a karakterjellemzőket, és egy egész életet fantáziálni belőlük. Szeret elmerengeni, ki hogyan halt meg, és mi lehetett az utolsó gondolata, mielőtt elé kerültek, erre a fémágyra. Felfedezni a nyomokat, érteni a jeleket, gördülékenyen felmondani a halál történetét. A suszter, aki tudni akarja, honnan jött a cipőhöz az anyag. A testemen maradt balesetnyomokon túl, a nem egyértelmű életnyomok alapján a lehetséges életem elsőre kevésbé feltűnő, de gyakorlott szemnek jelentékeny részleteit vizsgálja: dehidratáció, puffadás, tépkedett körömágy.

Azt gondolja: — Megint egy idegbeteg magyar nő.

— De… egészséges termetű! — jegyzi meg félhangosan.

Hasra fordít, aztán megigazítja a sideboobjaimat. A boncmester Marc Maronban semmiféle szexuális perverzió nincs, épp csak azzal a szükséges és elégséges általános perverzióval rendelkezik, ami a nem átlagos boncmesteri munkájához kell.

— Fartájékban nem erős, napi fél óra lépcsőzéssel ezen lehetett volna segíteni.

Miután hasra fordított, figyelmes lesz a karom hátsó felén lévő lovacskatetoválásra. Azt gondolja: — Mennyi kutyaszar egyetlen testen.

Tovább vizsgálja a hátamat. Az ujjával megérinti a gerincem melletti kör alakú heget. Azt gondolja: — Elkapart bárányhimlő.

Aztán a gerincem bal alsó részénél különös részletre lesz figyelmes. Elsőre karcolásnak tűnő, de közelebbről megfigyelve apró szúrás nyoma látszik a derék fölött.

Elővesz egy nagyítót, vagy mit tudom én, mit használ. Vizsgál.

Felkapja a fejét, elgondolkozik. Újra közel hajol a nagyítóval. Újra felemeli a fejét, elgondolkozik.

— Késszúrás?

Próbálja feldolgozni az esetet a rendelkezésre álló információk alapján:

– Harminchat éves… majdnem harminchét… nem kifejezetten öreg, de azért már levehettem volna róla egy gyűrűt. A kép alapján, ami róla készült… végső soron jómódúnak tűnik, bár nincsenek valami úrias vonásai. Ez a vászoncipő, ezzel már találkoztam: önerő. Gyűrű nincs, se értékes, se bóvli, és bár a test állapota helyenként olyan, hogy szülhetett is volna akár, adat erről nincs. Depresszió nincs. Nem tűnik úgy, hogy a járdáról szándékosan lépett le, és hát ez a bárgyú pofa sem azt mutatja, hogy mélyrepülésben volt, nem ölhette meg magát. Talán csökkent szellemi képességű. És akkor itt van ez a szúrás. De nem igazi szúrás… csak olyan pukk, tessék-lássék szúrás. Hmm…

— Nem csökkent szellemi képességű — szólalnék meg a hason fekvéstől nyomott hangomon.

A boncmester Marc Maron leül kicsit távolabb egy székre, és anélkül, hogy levenné rólam a szemét, hátranyúl a kifliért, de nem kezdi el enni, csak tartja az ölébe engedve, két kézzel.

— És attól, hogy így maradt az arcom, még nem biztos, hogy nem én magam döntöttem úgy, hogy véget akarok vetni az életemnek.

A hátamra fordulok, és egy hirtelen mozdulattal megropogtatom a kitört csigolyáimat, nagy valószínűséggel a halálom egyik okát, és a plafont nézve, de a kezemmel a sarokban egy széken heverő lepedő felé integetve jelzem az embernek, hogy terítsen rám egy leplet, amit ő a döbbenet igyekezetével azonnal meg is tesz. Nyöszörögve aprót sóhajtok, geci fárasztó azért halottnak lenni, pedig azt hihetnénk, hogy legalább ennyi megkönnyebbülés van az egészben.

— Nem számol azzal a lehetőséggel, hogy bár valóban közlekedési baleset okozta a halálomat, előfordulhat, hogy épp én voltam az, aki ezt szándékosan előidézte. Az arcomon az ezredmásodperc alatt átfutó következtetés mámora látszik: hogy valóban meg fogok halni. Hogy meg fogok halni, kiszállok a játékból, leugrom a vonatról, katapultálok a gépből, kiesem a show-műsorból. És akkor vége lesz, és könnyű lesz! Bobby Darin Call Me Irresponsible című száma megy, minden lelassul, és végül a gázolás egy kitartott katarzissá válik. Lassított jelenet. A zeneszám és az eset kontrasztja tökéletesen visszaadja a baleset iróniáját, humor van benne és könnyedség — amely végül is minden drámában megtalálható, ha máshogy nem, csak mellékesen, csak úgy, a tányér szélén, mintha csak kaviárdíszítés lenne egy tojásalapú hidegtálon. Épp mint Nora Ephron You’ve Got Mail című klasszikusában, amikor Tom Hanks karaktere lelepleződik Meg Ryan karaktere előtt a partin.

A boncmester az állát vakargatja.

— Akkor ez történt? Direkt lelépett a járdáról?

Felülök az ágyon, magamhoz szorítva a lepedőt, mintha csak egy egyéjszakás kalandból ébredeznék friss manikűrrel.

— Nem — válaszolom lesütött tekintettel, duzzogva. — Nézd… — ülök feljebb.

A boncmester Marc Maron oldalra biccenti a fejét, megilletődik bár, hogy azonnal letegezem, nem forszírozza. Érzi, hogy a felvetésem, miszerint eleget látott belőlem ahhoz, hogy ne magázzam, jogos.

— Amikor az ember ezt az egészet — mutatok körkörösen a levegőbe a boncteremben, ami alatt az életet értem — átlátja, az nagyon nehéz, rossz értelemben magával ragadó érzés. Vagy dehogy látja át, csak rázúdul, és még meg is jön neki, és szeretne enni egy kibaszott karamellizálódott szélű péksüteményt, de rájön, hogy még csak azt sem ehet, akkor ilyenkor lehet, hogy viccből kedve van úgy nekitámaszkodni a konyhaasztalnak, hogy kipróbálja, milyen lenne, ha a konyhapult szélére merőlegesen álló kés hegyébe dőlne a hátával, és hirtelen csak úgy… izé… kiszállna a mókuskerékből. Az speciel nem volt beleszámolva, hogy a zokni megcsúszik a padlón, a kés pedig a fa vágódeszka és a derekam közé szorul egy röpke pillanatra, úgy, hogy az egy apró szúrást, de ne halálos sérülést eredményezzen.

— Meg akarta ölni magát?

— Ahh. Nem. Csak viccből.

— És az autó elé is viccből lépett?

— Nem! Véletlenül.

— És ez vicces volt?

— Miért lett volna vicces?

A boncmester az arcán mutatja, hogy az arcomra gondol.

— Nem. Nem amiatt maradt ilyen az arcom.

— Hanem?

— Hát, hanem az autó elé véletlenül léptem, és az arcomon éppen az a bódultság figyelhető meg, ami éppen átjár, mert mégsem haltam meg korábban, sőt elindultam venni egy kibaszott karamellizálódott szélű francia péksüteményt.

Marc Maron hümmög, fel-alá járkál fejvakargatva, és nem érti ezt az egészet, hogy miért ne ehetnék péksüteményt, meg mi az az inzulinrezisztencia, ami miatt mondom neki, hogy nem ehetek péksüteményt, hogy lehet a halállal viccelődni, és hogy lehetek ennyire hebehurgya, hogy nem látom az autót, és egyáltalán… miért nem tetszik a manikűr a kezemen, mikor ha valaki, én pontosan tudhatnám, hogy a hüvelykujjamon a körmöt kifesteni ennél pontosabban nem lehet.

Belátóan bólogatok, igaza van. Túl szigorú voltam, és még a halálom után is türelmetlen. Felajánlanám, hogy ha vannak kérdései, tegye fel, mire ő nem egészen, de részben kiengesztelve, a vállát megvonva beleegyezik. Vannak. De akkor ő is tegezni fog.

És akkor elkezdjük az elejétől. A boncmester Marc Maron egy félig megcsócsált kiflivel a farzsebében és én, a boncterem hőmérsékletét pontosan felvett testhőmérsékletemmel, egy halotti leplet magamhoz szorítva, a Miss Sporty Lasting Colour piros körömlakkomban.

Tartalomjegyzék

Előszó

0. FEJEZET

1. FEJEZET
Honnan tudtad, hogy baj van?

2. FEJEZET
Hogy derítik ki?

3. FEJEZET
Ez valami hormonális?

4. FEJEZET
Ki az orvosod?

5. FEJEZET
Neked ez hogy lett?

6. FEJEZET
A stressz miatt?!

7. FEJEZET
És most akkor mit kell ezzel csinálni?

8. FEJEZET
Szedsz valamit?

9. FEJEZET
És te betartod?

10. FEJEZET
Soha, egyszer se szeged meg?

Fotó: Sivák Zsófia

BENEDEK ÁGOTA

(1986)

Az ELTE magyar nyelv és irodalom szakára járt, majd a Színház- és Filmművészeti Egyetemen forgatókönyvírást tanult. Az Akkor inkább már most megdöglök — Szubjektív ismeretterjesztő a harmadik könyve.