A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Daniela Sacerdoti: Keep Me Safe

First published in Great Britain in 2017 by Headline Review

An imprint of Headline Publishing Group

Fordította: Turcsányi Jakab

Könyvterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2017 Daniela Sacerdoti

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-706-1

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Ez a könyv Rossé.

PROLÓGUS

Kicsi lélek

Ahol én vagyok, ott nincs se nappal, se éjjel, nem létezik az idő. Nincs senki más, csak én, és ezek a kis lángok, amelyek mozognak és rebbennek, pedig nem fúj a szél. Néha érzem, hogy örvények kavarognak mellettem, könnyű, láthatatlan kezek érintenek meg, hidegnek érzem a leheletüket, a sóhajaikat. Hallom, ahogy suttognak, az életükről és a halálukról mesélnek, és én hallgatom.

Mennyi történet!

Mennyi szeretet és fájdalom, boldogság és bánat, milyen sok élet és milyen sok halál. Próbálom szólítani, próbálom megállítani őket, hogy beszélhessek velük. De ők nem figyelnek, nem állnak meg soha. Áramlanak és elúsznak, láthatatlan fénypászmák a ködben. Nem marad más, csak egy ragyogó kis láng a távolban, egy emlék, a történetük árnyéka – és megint egyedül vagyok.

Már tudok dolgokat, amelyeket korábban nem tudtam. Olyan régóta hallgatom a suttogásokat, olyan sok életet ismertem meg. Gyerek voltam, de többé már nem vagyok gyerek, mert annyi mindent tudok, és annyi mindent hallottam. Alámerülök a lelkek tengerében, és hallgatom a hangokat, amelyek itt vannak velem. Figyelek, és tudom, mit őriznek a szívükben.

Emlékszem a gyerekkoromra. Emlékszem, hogy jött a tenger, és mennyivel erősebb volt nálam, erősebb azoknál, akik szerettek. Mindig tudtam, hogy a tenger eljön értem; egyszer már majdnem elragadott, amikor jóformán még kisbaba voltam, de az apám megtartott, és hazavitt, vizesen és kétségbeesetten, aztán arról beszéltek az anyámmal, hogy micsoda őrült baleset, hogyan történhetett ez meg, én vigyáztam rá, tényleg, tudom, hogy vigyáztál, hála az égnek, itt van, hazahoztad nekem.

És most a tenger újra eljött értem. Sikoltottam gyermekszívemben: engedj el, kérlek!

Hadd menjek haza!

Kérlek, tenger, ne vigyél el!

Kérlek, tenger, adj vissza!

Sírtam, kiabáltam, és tudtam, hogy lélegeznem kell, lélegeznem kell –, de nem érezhettem a könnyeimet a vízben, amely körülvett, nem tölthettem meg a tüdőm levegővel. Aztán minden békés lett, sötét és meleg. Már nem fájt semmi, már nem fáztam. Megmenekültem, gondoltam. De nem megmenekültem, hanem megfulladtam.

Amikor eltűnt a sötétség, és újra láttam, aranyló fény volt előttem. A fényben hangok szólítottak a nevemen, hívtak magukhoz. A fény úgy húzott magához, ahogyan a tenger megfullasztott; és a hangok gyengédek voltak, azt ígérték, elárasztanak szeretettel, és én szerettem volna elérni őket, vágytam az ölelésükre, mert annyira féltem, és annyira szenvedtem. De szükségem volt a mamámra és a papámra. Nem mehettem be oda, nem hagyhattam el őket. Nem hagyhattam el a családom.

Így hát elfordultam az aranyfénytől – aztán megrémített a szürkeség és a magány, mert olyan elhagyatottságot éreztem, mintha én lennék az utolsó ember a földön, az egyetlen hátrahagyott. Visszafordultam, de a fény és a hangok már eltűntek. Magamra maradtam a szürkeségben.

Kis fények tűntek fel mindenfelől, a fejem fölött, a talpam alatt; rebbenő kis lángok.

És most itt vagyok, bolyongok, fülelek, és néha sírok, néha régről ismert dallamokat énekelek. Minden szürke és puha, mintha vattalabdacsokon járnék.

Nem tudom biztosan, hogy sok idő telt-e el, vagy csak kevés.

Nem tudom, hol vagyok.

Csak azt tudom, hogy haza akarok menni.

Suttogások visszhangoznak a ködben, a halk sírásom, az eldúdolt dallamok visszhangjai. Százszorosan térnek vissza hozzám. De aztán, egy napon – ha egyáltalán léteznek napok ott, ahol vagyok – meghallok valami mást, valamit, ami nem visszhang. Szólít valaki. A lángok úgy táncolnak körülöttem, mintha ők is hallanák, és lassan áramló örvények kavarognak a ködben. Elindulok a kis gyertyák között a hang felé – túláradó örömöt érzek, amilyet már régen, nagyon régen nem éreztem, olyan, mintha először élném át. Új és meleg, akár a napfény, és egyszerre szeretnék sírni, nevetni, és futásnak eredek, futok ahhoz, aki szólít. A családom lesz az, annak kell lennie. Itt vagyok, én vagyok az, kiáltom hang nélkül, kinyújtom a kezem a fehér ködben, és mindenfelől hallom a hívást, kérlek, anya, fogd meg a kezem, és vigyél haza, és ő megfogja a kezem, és magához von.

Egy pillanatra minden elfeketül, aztán kinyitom a szemem.

ELSŐ FEJEZET

MÁRCIUSI HAVAZÁS

Anna

Amikor Ava életre kelt bennem, váratlanul és meglepően, akár egy márciusi havazás, arra sem volt idő, hogy feltegyem magamnak a kérdést, minek köszönhető e csoda. Túl keményen dolgoztam, túl sokat aggódtam. A gyakorlati problémák, a reggeli rosszullétek és az ébren maradás az éjszakai műszakban eléggé lekötöttek ahhoz, hogy foglalkozni tudjak a történtekkel: egy emberi lény beköltözött a hasamba, és egyre csak nőtt. Valaki, akinek szeme, füle, keze, lába és szíve van. Sőt, több mint egy test és a tagjai. Lélek lakozott ebben a formálódó testben, tudat, érzések és gondolatok sora, szikrák a parányi agyban. Dühített, hogy ebben a munkabeosztásban, pénz és támogató család nélkül kell gondoskodnom egy babáról, miközben a férfi, aki ezt tette velem, valamelyik őrült tervével volt elfoglalva. Örökké valahol másutt kavart, míg én hánytam, sírtam, és méregettem a szülészeti osztályt, amely tele volt kismamákkal, mellettük a műanyag kiságyban az újszülött csecsemőjük, és alig akartam elhinni, hogy hamarosan én is közöttük leszek. Nem tudtam aludni, és ha mégis, furcsa álmaim voltak, vízről, tengerről álmodtam, szürke hullámokról, amelyek elnyeltek.

Aztán Toby megsimogatta a még alig domborodó hasamat, és azt ígérte, hogy lehozza nekem meg a kisbabánknak a csillagokat az égről – persze nem hittem neki, de nem akartam, hogy apa nélkül nőjön fel a gyerekünk, mint én.

Tudtam, hogy lány lesz. És nem is akármilyen lány, hanem Ava. Elsöprő erővel szerettem. Valahol, a fajfenntartás lottózójában, amelyet naponta láttam a munkám során, ez a baba, ez és nem más, adatott nekem a lehetséges genetikai kombinációk milliói közül. Egy régi gyerekvers jutott eszembe, amelyet a skót nagyanyám mondogatott:

Gólya viszi a fiát,

Nekem meg a kis Avát.

Miközben áthúztam az ágyakat, pelenkát vittem a bábáknak, vagy feltakarítottam utánuk, végig tudatában voltam a baba jelenlétének, mint egy nem szűnő dalnak a fejemben. Nőtt a hasam, nőtt bennem a félelem, nőtt bennem a szeretet iránta. Ebben a nyolcmilliós városban, gondoltam, elnézve London látképét a nővérszoba ablakából, most már eggyel többen vannak. A múló hónapok láthatóvá tették a titkom, a nagyra nőtt hasamat már nem lehetett elrejteni. Ava a szavakat kivéve minden más módon beszélt hozzám. Ismerlek, babám, mindig is ismertelek, gondoltam, miközben függönyt választottam a gyerekszobába, aztán egy mózeskosarat, és arról a napról álmodtam, amikor a karomba vehetem. Szeretlek, mindig is szerettelek, suttogtam neki, amíg feküdtünk nappal az ágyban, az újabb kimerítő éjszakai műszakot várva.

Félmeztelenül feküdtem, és egy kis lény nyúzott belülről, újra meg újra összeszorítva a testem. Amikor végül kibújt, mintha csak napok teltek volna el, a szemébe néztem, amely félig vak volt, és nem e világian fekete, és nagyon különös gondolatom támadt: önáltatás volt azt hinnem, hogy ismerem ezt a kis lelket, aki bennem várakozott, ezt a teremtményt, akinek hordozója voltam.

Egyáltalán nem ismertem. Fogalmam sem volt, ki ez.

Sohasem mondtam el senkinek, mi jutott eszembe a születése pillanatában – az, hogy nem ismertem fel, hiába gondoltam az ellenkezőjét, és távolról sem volt olyan érzésem, hogy te vagy az, hát persze. Nem éreztem azt, hogy ismerem a teremtményt, aki kilenc hónapig bennem lakott, és most végre találkozom vele – nem történt semmi ilyen. Nem ismertem, sohasem ismertem. Másvalaki volt, nem az a kis élet, amelyet elképzeltem.

Lehetetlen lett volna megmagyaráznom ezt a furcsa érzést. Az emberek nem szoktak ilyenekről beszélni, és a szülés után máshogy forog az agyunk. Még szép, hogy fura gondolataink vannak.

Gyorsan el is feledkeztem az egészről, ahogy Ava önmagává vált, és én részévé váltam az új életemnek, amelyben Ava és Anna alkotta a mi kis családunkat.

A lányom szeme elveszítette a nem e világi feketeségét, és most már itt van, egészen önmaga lett. És most már ismerem. Ava Elizabeth Hart, hatéves, boldog, csacsogó, eleven és félelmet nem ismerő, amilyen én sohasem voltam. Annyira más, mint én, mégis annyira az enyém, Toby része, és az én részem, mégis önmaga.

De amikor minden elkezdődött, amikor Ava arról az életéről beszélt, amelyben én nem vagyok jelen, olyan emberekről, akiket nem ismerek – azon a napon újra visszagondoltam a születése pillanatára. Arra a pillanatra, amikor gyengéden a karomba tették, fehér lepedőbe tekerve, a vérem még ott száradt a haján, és ő rám nyitotta nem e világi szemét, nekem pedig az volt az első gondolatom, hogy szeretlek, és a második: Hol voltál eddig?

MÁSODIK FEJEZET

AMI MEGMARAD

Anna

Mindig tudtam, hogy egy napon megtörténik. Mindig tudtam, hogy Toby el fog hagyni minket; csak az lepett meg, hogy ilyen sokáig várt vele. Minden erőfeszítésem dacára sem sikerült összetartanom ezt a féloldalas kis családot.

Rettegtem a naptól, amikor majd elmegy, nem magam miatt – már jó régen elapadtak az érzelmeim iránta –, hanem Ava miatt. Nagyon közel álltak egymáshoz, még ha Toby folyton cserben hagyta is a lányát. Ava imádta az apját; egy kisgyereknek az nem volt kérdés, hogy tényleg megérdemli-e az imádatot.

Egy téli délután Sharon, aki a lányomra vigyázott, betelefonált a munkahelyemre, és közölte, hogy Toby otthon járt, bedobált néhány dolgot egy bőröndbe, és elment. Dermedten álltam a telefonkagylóval a fülemen. Elképzelni sem tudtam, milyen érzés lehetett ez Avának, aki könnyek között, rémülten figyelte, ahogy az apja ruhákat pakol.

Derült égből villámcsapás volt ez neki; ami engem illet, olyan sokszor lejátszottam már ezt a forgatókönyvet a fejemben, hogy szinte déjà vu érzésem volt.

Sharon elmondta, hogy otthagyott egy nekem címzett üzenetet, meg egy lelke mélyéig feldúlt, zokogó kislányt. Elmondta, hogy mielőtt kilépett az ajtón, beszélt Avával, közölte vele, hogy nagyon sajnálja, de ő most elmegy valahová messze, messze, és jobb lesz nekünk nélküle; hogy kudarcot vallott, hiába próbálkozott, nem sikerült neki semmi.

Ezt mondta annak a hatéves kislánynak.

Őrjítő haragot éreztem, amikor letettem a telefont, és odarohantam az osztályos nővérhez, hogy nekem most azonnal haza kell mennem. Új ápolónő voltam – végre megszereztem a képesítést, annyi év alantas munkája után, éjszaka tanulva, amíg Ava aludt –, és egy ügynökség alkalmazott.

Kisiettem az esti fagyos hidegbe; felugrottam egy szerelvényre, aztán egy másikra, kábulatban, nem a bánat, hanem a harag könnyeivel a szememben. Megsebezte Avát. Elkövette azt az egy dolgot, amelyet nem vagyok képes megbocsátani neki. Annyi éven át kényszerítettem magam, hogy mellette maradjak, hogy Ava családban nőhessen fel…

Amikor berontottam a lakásba, Ava a kanapén ülve nézte a gyerekcsatornát, a kedvenc babáját, Camillát szorongatva. Duzzadt és vörös volt a szeme, de már nem sírt. Szopta a hüvelykujját, amiről megpróbáltam leszoktatni. Nagyon kicsinek és nagyon elveszettnek tűnt.

– Ava, drágaságom… – mondtam, és leültem mellé.

Nem nézett rám, meg sem mozdult.

– Ava…

– Így ül már több mint egy órája. Nem szólt egy szót sem – suttogta Sharon, kedves, kávészínű arcát elfelhősítette az aggodalom. Éreztem, hogy felgyorsul a szívverésem, és bizsereg a kezem: a pánik ismerős előjelei.

Átkaroltam a lányomat. Hagyta, hogy magamhoz szorítsam, a mellkasomra hajtotta a fejét, és tovább szopta az ujját. Simogattam a hosszú, fekete haját és az arcát – tejfehér bőrét és mandulavágású, fekete szemét talán egy ázsiai ősünktől örökölte, akiről nem tudtunk semmit.

– Minden rendben lesz. Itt van anyu… Hol az az üzenet? – kérdeztem halkan Sharont, mert nem akartam elszakadni Avától. Sharon odahozta a sebtében négybe hajtott papírt, és a kezembe nyomta:

Kedves Anna!

Ne haragudj! Egész életemben csak rossz hírekkel szolgáltam. Egy ideig egy cimborámnál leszek Melbourne-ben, és remélhetőleg kapok munkavállalási engedélyt. Elmagyaráztam Avának, hogy ne keseredjen el túlságosan…

Megöllek, gondoltam.

…te olyan valakit érdemelsz, aki becsülettel gondoskodik rólad. Ava is rendes apát érdemel…

Ebben, látod, igazad van.

Te és Ava jobban jártok nélkülem. Kérlek, mondd el Avának, mennyire szeretem.

Toby

Ez az, amiben tévedsz, Toby, mondtam magamban. Hatalmasat tévedsz. Én valóban jobban járok nélküled, de Ava nem. Te hülye, felelőtlen, önző alak, aki képtelen volt megmaradni egy állásban, aki ezer fontokat költött egy menő kocsira, hogy aztán ne legyen pénze ételre, aki fagylalttal tömte Avát ebéd meg vacsora helyett, aztán csodálkozott, ha kihányta, akinek sohasem volt ideje a gyerekre vigyázni, de a haveroknak mindennap ráért – a lányodnak szüksége van rád. Nem pusztán valakire, aki figyel rá, hanem az apjára.

De te leléptél.

– Minden rendben lesz, kicsim – súgtam bele Ava hajába, megszorítva gödröcskés kezét. Éreztem, hogy halkan sóhajt, és olyan gyász és veszteségérzet tölti el, amelyet nem tud kifejezni.

Sötét volt odakint, és Ava még mindig nem szólalt meg. Eljött a vacsoraidő, és ő csak ült az asztalnál, előtte az érintetlen tányérokkal. Halrudacskák és tört krumpli, sonkás szendvics, paradicsomleves. Egyiket sem kérte.

– Rendeljünk pizzát! – mondtam, próbálva vidám vagy legalább normális hangot megütni. Kezdtem kétségbe esni. – Mit szólsz hozzá? Jó lesz a pizza? – ismételtem, a kimerültség satuba fogta a fejem, már émelyegtem. Semmi válasz. – Kérlek, Ava. Semmit sem ettél reggeli óta.

Ő csak ült ott, kifejezéstelen tekintettel nézett rám, és nem szólt egy szót sem.

Telefonáltam a kórházba, majd az ügynökségnek is, azt mondtam, hogy beteg a lányom, és ki kell vennem néhány napot. Nem örültek, de mogorván beleegyeztek a váratlan szabadságolásba. Ezután Sharont hívtam, tudattam vele, hogy egy ideig nem lesz rá szükség, de természetesen továbbra is folyósítom a bérét. Végül Toby anyjának telefonáltam. Nem tudom, miért. Nem számítottam együttérzésre vagy segítségre. Bármit tett is a fia – több ezer font adósságot csinált, kilépett egy újabb munkahelyről, megverte valaki, akinek tartozott –, az anyja mindig talált számára mentséget, és sírva közölte, hogy milyen szerető fiú, arról meg nem tehet, hogy egy kicsit éretlen.

– Tudtál róla?

– Ausztráliáról? Igen. Megkért, hogy ne szóljak neked, amíg készen nem áll…

– Hát Avának elmondta. Előbb, mint nekem. Közölte vele, hogy elmegy, és jobb lesz neki nélküle. Ava hatéves, az ég szerelmére!

– Össze van zavarodva. Ő csak egy szegény, összezavarodott fiú, és nincs senkije, akitől tanácsot kaphatna – mentegetőzött az anyja.

– Már nem fiú, Gillian.

Elég sok minden volt, amiről Gillian nem tudott. Toby nagyon is férfi volt, aki engem osztott ki, ha nem a szája íze szerint alakultak a dolgok, csapkodta az ajtókat, és mindig megtalálta a megfelelő szavakat, amelyektől értéktelennek éreztem magam. De az anyja mit sem tudott ezekről. Soha nem is kell megtudnia. Megszakadna a szíve, és még egy megszakadt szív több az elégnél.

– Tudod, hogy van ez. Az anyjuknak ők mindig kisfiúk maradnak! – Gillian idétlenül nevetett. Nem volt értelme haragudni rá.

– Jó tudni, hogy a lányom egy fiút kapott apa helyett – sziszegtem.

Rövid hallgatás után jött a szokásos mantra, megint talált mentséget arra, amit Toby tett.

– Nem állt még készen arra, hogy apa legyen.

Mintha én tehetnék róla. Mintha kiterveltem volna. Egy pillanatra becsuktam a szemem, és elátkoztam a napot, amikor bedőltem Toby vonzerejének és soha ki nem fogyó optimizmusának. Fiatal voltam, és magányos, egy rideg, szeretet nélküli gyermekkor után; készpénznek vettem az ígéreteit.

– Ha telefonálna, mondd meg neki, Gillian, hogy látni sem akarjuk többé.

– Mi? Nem tilthatod el a lányától! – nyüszítette remegő, „hogy lehetsz ilyen szívtelen” hangon.

Letettem a telefont.

– Kérlek, szívem. Legalább egy sütit! – próbálkoztam ismét.

Csokicsipszet készítettem, azt remélve, hogy a sütés egy kicsit majd helyreráz, és Avát is evésre csábítja.

Semmi válasz. Csak nézett rám azzal a nagy, sötét szemével, amely olyan volt, akár a néma bánat két tava a fehér arcában.

Hosszú, hosszú sírásra készülődtem, de nem tehettem ilyet Ava előtt. Gyengéden betereltem a fürdőszobába, beültettem a meleg vízbe sok szappanbuborékkal, és halkan cseverésztem neki, bár ő nem válaszolt. Aztán bevittem a szobájába, ráadtam a Little Miss Sunshinepizsamáját, megszárítottam a haját, aztán hármasban Camillával bebújtunk az ágyba. Feküdtünk egymás mellett, hipnotizálva bámultuk a körbe-körbe forgó varázslámpát, amíg mindketten el nem aludtunk.

Ava három napig nem szólalt meg.

Felvirradt Ava némaságának negyedik napja. Egy matracon feküdtem a szobájában, egy újabb fehér éjszaka után. Később elviszem őt az orvoshoz; nem tagadhatom el tovább, hogy valami nagyon, de nagyon nincs rendben. Hogy összetört benne valami.

Feljebb tornáztam magam, a kezemre fektetve a fejem. Ava a hátán aludt, lassan süllyedt és emelkedett a mellkasa. Csipkerózsika, akit foglyul ejtett egy gonosz varázslat. Olyan gyönyörű volt a kislányom, és olyan pici, olyan törékeny. A szívem szakadt meg, hogy nem védhetem meg mindentől, bármitől, ami árthat neki vagy elkeserítheti. Hogy nem óvhatom meg ettől a szívfájdalomtól, mint ahogy engem sem védtek vagy mentettek meg gyerekként. Hogy nem adhattam neki jobb apát, vagy, mint kiderült, semmilyen apát – apa nélkül fog felnőni, akárcsak én. Talán nem lett volna szabad olyan keményen dolgoznom az utóbbi években… Talán a szakkönyvek mellett töltött éjszakák és a kimerültség, amikor még beszélni sem volt erőm, lassan aláásták a családi életünket. De annak idején nem tanulhattam, nem volt alkalmam megalapozni a jövőmet – utólag kellett képesítést szereznem. Éveken át csak figyeltem az ápolónők csodálatos munkáját, miközben én a padlót mostam. Tudtam, hogy többre vagyok képes; tudtam, hogy többet adhatok. És Aváért is tettem, hogy ígéretesebb jövőt biztosítsak neki. Hogy megkapja azt az esélyt, amelyet én sohasem kaptam meg.

Megint közel álltam a síráshoz, és megint erőt vettem magamon. E három szörnyű napon át csak egyszer sírtam, amikor biztos voltam abban, hogy Ava mélyen alszik; nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy sírni lásson, ami még jobban megrémítené.

Hirtelen megmozdult. Felkapta a fejét, a falnak fordult, aztán vissza. Halk jajszó hagyta el az ajkát, aztán még egy, miközben hánykolódott. Az ágyára ültem, és átkaroltam kis testét. Sírva fakadt, egyre jobban sírt, és a zokogása felszállt az égre, és elfacsarodott tőle a szívem. A legrosszabb az volt, hogy csukott szemmel sírt, mintha minden fájdalom gáttalanul, irányítatlanul törne fel egyszerre a mélyből, a négy nap hallgatás és némaság után.

– Ssssss… itt van a mama… – Már könnyek peregtek az én arcomon is. Elviselhetetlen volt. Nem bírtam elviselni, hogy szenvedni látom a kislányomat.

– Mama! – kiáltotta, és újra a rettenetes zokogás: olyan valakinek a sírása, akit elhagytak, aki egyedül van a világon. Éreztem, mit mond ezzel a zokogással – elhagytak, elveszett vagyok –, és erősen magamhoz szorítottam.

– Itt vagyok, kicsim, itt vagyok veled – suttogtam a fülébe.

Hirtelen megfeszült az egész teste; merev lett a karomban, mint amikor totyogóként hisztirohamot kapott. Vérzett a szívem. Aztán lassan feloldódott. Megrebbentek álomtól és könnyektől nehéz szempillái.

– Ava. Ava! – szólítottam.

Végül kinyitotta a szemét.

– Mama – mondta suttogva.

Megkönnyebbült a szívem. Újra beszél.

– Ava…

– Mama – ismételte.

– Itt vagyok…

Sűrűn pislogott, vizslatta az arcomat. Aztán egyenesen rám nézett, mintha nem ismerne meg, és sohasem felejtem el, milyen szavak hagyták el a száját. Sohasem felejtem el azt a pillanatot, amikor – miközben a karomban tartottam, és olyan közel volt az arcunk, hogy az orrunk csaknem összeért – halkan és nyugodtan azt kérdezte: – Hol van az anyukám?

– Hol van az anyukám? – kérdeztem Miss Cartert, a tanítónőt.

Hatéves voltam, ezüstpapír korona a fejemen, rajtam hosszú, fehér tunika – egy háromszög fényes anyagból, lyukkal a fejnek, de én estélyi ruhának, álmaim ruhájának láttam. Emlékszem, milyen szépnek éreztem magam a jelmezemben, egyszerre királykisasszonynak, tündérnek és angyalnak. A hajam kibontva a vállamon; a többi anyuka befonta vagy feltekerte a kis barátnőim haját, de az enyémnek nem volt rá ideje. Egész nap távol volt, és nem tudott értem jönni az iskolába, ezért egyedül kellett kiosonnom – nem engedték, hogy önállóan járjunk haza –, és a szomszédunkhoz mentem. Gyakran megesett, hogy anyu nem volt otthon, és Mrs. Ritchie-nek kellett rám vigyáznia; a drága, szerető nagymamám három éve meghalt, és azóta meglehetősen kaotikus lett az életem.

Amikor Mrs. Ritchie vigyázott rám, megpróbáltam a lehető legtöbb időt az utcán tölteni, hogy ne legyek útjában, mert még feljelentene minket a tanároknál vagy a szociális munkásoknál vagy akárkinél. Anyu mindig elmondta, hogy senki nem tudhatja meg, milyen sokat van távol; és ha valaki kérdezi, azt kell válaszolnom, hogy vásárolni ment.

Csakhogy december volt, és nagyon hideg, így nem maradhattam kint sokáig. Egyre vártam Ritchie-ék konyhájában, hogy mikor jön már a mamám. Aznap volt a betlehemes játék az iskolában, és megígérte, hogy eljön. Mrs. Ritchie teát adott nekem és a két tizenéves fiának, aztán magyarázni kezdtem neki, hogy vissza kell mennem az iskolába az előadásra. Nem forgatta a szemét, pedig azt kellett volna tennie. Megsimogatta az arcom.

– Elviszlek kocsival – mondta. – Anyukád már biztos ott lesz.

De miközben felvette a kabátját, hallottam, hogy azt mormolja az orra alatt: – Na persze. Ha csak egy napra, egyetlen rohadt napra abbahagyná az ivást, hogy elmenjen a lánya előadására…

Tudtam, hogy a mamámról beszél, de nem akartam tudni. Úgy tettem, mintha semmit sem hallottam volna. Az anyukám majd bebizonyítja, hogy téved, és eljön, talán furcsa szaga lesz, és nem áll biztosan a lábán, meg rossz, mérges dolgokat mond, de ott lesz.

És ott álltam az ezüstpapír koronámmal, a tunikával a szürke iskolai egyenruhám fölött; a lábamon tornacipő, míg a többi lány balettcipőt és fehér harisnyát viselt a legszebb ruhájához. De én ragyogónak és különlegesnek éreztem magam, alig vártam, hogy a kis színpadra lépjek, és megmutassam az angyali énemet. Tetszeni fog a mamámnak. Ha látja, milyen csinos vagyok, egész éjjel otthon marad. Meleg tejet vagy kakaót készít, és a kanapéra telepedve nézzük a tévét, és nem kéri, hogy hozzak neki inni, és nem jönnek át a furcsa barátai, hogy fél éjszaka ébren rettegjek az ágyamban, miközben ők ordítoznak és veszekszenek.

Ma este csak mi ketten leszünk.

Lement a műsor. Elvakítottak a reflektorok, amelyeket a helyi bingóteremből kértek kölcsön a tanárok, így nem láthattam az anyukám arcát. De lelkesen tapsoltak, és biztos voltam benne, hogy tetszett neki. A végén mind együtt álltunk a színpadon, József és Mária a kis Jézussal, és elénekeltük a „Csengőszót”. Kialudtak a fények, és én pásztázni kezdtem a tömeget, a mamám arcát keresve. De nem volt ott.

Elillant belőlem a remény, és a végsőkig elkeseredtem. Éreztem, hogy könnyek gyűlnek a szemembe, és küzdöttem a sírás ellen. Lehet, hogy csak nem vettem észre. Talán hátul volt, a többi szülő takarásában. Itt volt, itt kellett lennie.

De valami ezt súgta bennem: Megszegte az ígéretét. Megint. Nem látott az ezüstkoronával és a hosszú, fényes, fehér ruhában. Nincs itt, nem jött el az előadásra.

Éreztem, hogy egy forró könnycsepp gördül le az arcomon, és szerettem volna meghalni szégyenemben, de olyan nagy volt bennem a szomorúság, hogy nem bírtam megállni sírás nélkül.

Aztán minden elmosódott, a tanárok levették rólunk a jelmezt, megdicsértek bennünket, és átengedtek a szüleinknek.

Én ott maradtam. Engem senki sem várt.

– Hol van az anyukám? – kérdeztem tehetetlenül Miss Cartert. Tisztán emlékszem, mit éreztem ott állva a meredély szélén és letekintve a mélybe. Az az érzés velem maradt egész életemben, mintha örökké azon igyekeznék, hogy le ne zuhanjak.

A tanárok egymás közt tanácskoztak, hogy mi legyen velem. Ez még a mobiltelefonok korszaka előtt volt, és a házunkat hiába próbálták hívni. Végül megjelent Mrs. Ritchie. Látta az anyámat hazatántorogni.

– Agnes nincs olyan állapotban, hogy Annáért jöjjön – mondta Miss Carternek. – Tőlem kérdezte, hogy ki az az Anna. Hát, megéri a pénzét.

Megkérdezte, hogy ki az az Anna.

Mrs. Ritchie dühösnek látszott, hevesek voltak a mozdulatai.

– Gyere, drágám – mondta már-már kedvesen. – Hallom, hogy milyen szép voltál az angyaljelmezedben.

– Hol van az anyukám? – ismételtem, és már potyogtak a könnyeim. Rázkódott a mellkasom a zokogástól. Túl elkeseredett voltam ahhoz, hogy szégyelljem magam.

– Ne izgulj, majd minden elrendeződik – mondta Mrs. Ritchie ajakbiggyesztve, és kivezetett a kocsihoz. Nagyon dühösnek tűnt. Most már tudom, hogy a mamámra volt dühös, nem rám, de akkor ezt nem tudhattam, és nagyon féltem. Csak azt tudtam, hogy a mamám újra megszegte az ígéretét, és fogalmam sincs, merre járt.

És van még egy emlékem arról, hogyan ért véget az az este.

Sohasem gondolok vissza rá. De néha az emlék akaratom ellenére a felszínre bukkan.

Amikor hazaértem, a mamám a nappaliban hevert. Lehoztam egy paplant az emeletről, és betakartam, én meg a kanapén aludtam az angyalruhámban, azt remélve, hogy végül megmutathatom az anyukámnak, ha felébred.

Megengedték, hogy hazavigyük a jelmezünket kimosni, és aztán tisztán adjuk vissza.

Végre reggel lett. Megpróbáltam felébreszteni, hogy megmutassam a ruhám, de rám üvöltött, és hozzám vágott egy üres üveget. Féltem, de abban bíztam, hogy ha letusol, és megissza a kávéját, majd jobban lesz, ezért újra megpróbálkoztam a felkeltésével – és mindent, amit megivott, kiadott magából, rá a ruhámra, a gyönyörű angyalruhámra, amely mocskos lett, és bűzlött, semmit nem ért már, csak a szemétre volt jó.

Ez volt a kezdet.

Azon az estén, amikor Ava azt kérdezte, hol van az anyukája, nem erőltettem a dolgot, pedig sokkolt – nem az volt a megfelelő pillanat, miután három szörnyű napon át nem evett és nem beszélt. Nem tudott már visszaaludni, ezért tejet melegítettem neki, és ő mézet kért bele – sohasem szerette a mézet, gondoltam futólag, de akkor éppen súlyosabb dolgokért kellett aggódnom, mint a változó ízlése. Összebújva a paplan alatt Camillával sokadszorra is megnéztük a Jégvarázst.

Bár Ava különös szavaitól megfagyott bennem a vér, a megrázkódtatásnak tulajdonítottam őket. A következő néhány napban alig jutottak eszembe. De Ava valahogy megváltozott a három nap alatt, amíg néma volt, és visszautasította az ételt. Igaz, újra eleven és vidám lett, de időről időre furcsa kábultság lepte meg, és távoli tekintet költözött a szemébe, mintha valami olyat látna, amit én nem láthatok, vagy valami régi dologra emlékezne.

Úgy egy hét múlva, az iskolából hazafelé menet, Ava a pocsolyákba ugrált a piros gumicsizmájában, mialatt én a táncóráiról fecsegtem.

– …nemsokára új tornadresszt kell vennünk neked, olyan gyorsan nősz mostanában… – mondtam, mire ő hirtelen megállt, és az égnek emelte az arcát. – Gyere, kicsim, csak egy félóránk van, hogy meguzsonnáz és átöltözz…

Visszatért az a távoli pillantás, amelyet a múltkor felfedeztem, Ava ott volt, és mégsem volt ott. Így állt egy ideig, kis orrával a levegőben. Aztán ismét lenézett a pocsolyára. Láttam a tükörképét a mozdulatlan vízben – a piros dzsekijét, a két copfba font sötét haját, a kis félhold arcát.

– Emlékszem – mondta.

Nem tudom, miért, de ezektől a tökéletesen ártatlan szavaktól végigfutott a hátamon a hideg. Talán attól, ahogyan mondta, vagy a távoli, fátyolos tekintetétől; talán attól, hogy megéreztem, történik benne valami.

– Mire emlékszel? – kérdeztem halkan. Két idősebb fiú haladt el mellettünk zsebre dugott kézzel, hangosan nevetve, és én nem értettem Ava válaszát. – Mit mondtál?

– Emlékszem, hogy esett az eső, és a pocsolyákba ugráltam – felelte.

Fellélegeztem.

– Hát persze, ezt nagyon sokszor csinálod. De most menjünk, mert el fogunk késni…

– Az anyukám levitt a tengerpartra, ahol tócsák voltak a homokban, és azt mondta, hogy olyanok, mint a pici tengerek. Egyik nap láttuk, hogy egy kis hal úszik az egyik tócsában, ő elkapta, és bedobta a tengerbe. Szaladt vele, és nevetett, hogy milyen csúszós a hal.

Ava kuncogva idézte fel az emléket. Én csak néztem rá szótlanul. De aztán egyszerűen tovább indult, kicsit szökdécselve, ahogy mindig.

– Gyere, mama! Táncórára kell mennünk! – kiáltotta, mintha mi sem történt volna.

A táncórán Ava és a barátnői úgy ugrabugráltak a tornadresszükben, mint a rózsaszín kiskacsák, míg én a szavain rágódtam. Az agyam, akár az elakadt lemez, újra meg újra lejátszotta, amit mondott.

Szaladt vele, és nevetett, hogy milyen csúszós a hal…

Kiről beszélt Ava? Ezt a nőt nevezi anyjának?

Túlságosan féltem, nem mertem megkérdezni.

A rá következő néhány hónap életem legkülönösebb időszaka volt. A külszínen a dolgok visszatértek a rendes kerékvágásba, Tobyt kivéve. De az megfejthetetlen volt, hogy mi megy végbe Ava elméjében.

Sohasem kérdezett az apjáról. Pár nap múlva folytatta az iskolát, én pedig összeszedtem és bedobozoltam Toby holmiját, hogy elszállítsam az anyjához – szó sem lehetett arról, hogy a házban maradjon. Betettem mindent egy szekrénybe, hogy Ava ne lássa, de valamiről megfeledkeztem: a kedvenc pulóveréről, egy elnyűtt ruhadarabról, ami a kapcsolatunk kezdete óta megvolt. Bementem a szobába, és azt láttam, hogy Ava a kezében tartja, és szótlanul nézi. Elgondolkodó volt az arckifejezése – mintha valami hatalmas, valami jelentős dolgot próbálna megemészteni, ami túl nagy ahhoz, hogy felfogja vagy megértse.

– Ava… – fordultam hozzá, arra gondolva, hogy vigasztalásra van szüksége. De ő csak leejtette a pulóvert, mintha égetne, és rám nézett.

– Most megyek tévézni – mondta, és kiszaladt a szobából.

Nem akart beszélni róla. Ezért soha nem is hoztam szóba, és bár végig szorongtam, hogy elfojtja a fájdalmát, nem tudtam, hogyan hozzam fel a témát. Viszont sokszor emlegette a másik anyukáját, és hogy miket csináltak együtt. Sohasem ment bele részletekbe; nem tudtam, hogy azért, mert csak ennyire emlékszik – ahogy ő fogalmazott –, vagy sokkal több volt a fejében, de ő csak a jéghegy csúcsát akarta megmutatni.

Állandósult a jelenség. Rendre előjöttek a furcsa emlékek.

Fürdettem Avát, és ő az egykori zöld-fehér csíkos fürdőköpenyéről beszélt.

– Ez Hart nagyi házában volt? – kérdeztem.

Megrázta a fejét, szétfröcskölt a hab a hajából.

– Nem. A saját otthonomban.

Reggelizés közben elmondta, hogy volt neki egy nyuszis tálkája, abból ette a kását.

– És nem, Hart nagyi nem adott nekem kását! – előzte meg a kérdésemet. – A másik anyukám adott!

A táncórán arról mesélt, hogy fekete cipőben táncolt, nem rózsaszínben. És hogy a mamája piros szalagot kötött a hajába a táncbemutatón. Nem tűnt feldúltnak vagy szomorúnak, amikor felemlegette ezeket a dolgokat, egy ideig nem. Aztán egy napon, amikor a nappali kanapéján néztük a tévét, a vállgödrömbe temette az arcát.

– Álmos vagy, drágám?

Megrázta a fejét, még mindig elrejtve az arcát előlem.

– Mi a baj?

– Látni szeretném az anyukámat. A másik anyukámat – motyogta, és sírós volt a hangja.

Ahogy mindig, ennek a fantomnőnek, ennek az életünket kísértő szellemnek az említésétől elakadt a lélegzetem. Nem tudtam, mit mondjak – egyszerűen nem voltam képes rászánni magam, hogy kérdezzek. Csak átöleltem Avát, ringattam a puha, jó illatú testét, és simogattam a haját, értelmetlen szavakat mormolva, ahogy az anyák szokták.

Fogalmam sem volt, mit tegyek. Valahányszor Avát felzaklatta valami az eddigi rövid életében, mindig volt megoldásom. Ha belázasodott, adtam neki gyógyszert; ha lehorzsolta a térdét, megdajkálgattam; ha félt valamitől, szorosan átöleltem.

De ha azt kéri, hogy vigyem el az anyjához, mit tudok tenni?

Mindez súlyos kőként nehezedett a szívemre, és kétségbeesetten vágytam jótanácsokra, de éreztem, hogy nem tudnék megbízni senkiben. A saját anyám, hát ő már nem létezett számomra, félévente, ha egyszer láttam, hogy megbizonyosodjam róla, tető van a feje felett, főznek és mosnak rá, ennyi volt az egész. És Gillianhez végképp nem fordulhattam.

Nem. Magam voltam csak. Senkinek sem beszélhettem a történtekről. Szavakat sem találtam volna rá, hogy elmagyarázzam: a lányom egy képzelt életről kezdett el mesélni, amelyet valahol másutt élt – egy másik életet egy másik anyával.

De Ava tovább kérlelt. Folyton azt mondogatta, hogy látni szeretné az anyukáját, és én tehetetlen voltam.

Egyik nap, amikor érte mentem az iskolába, szólt a tanítónője, hogy beszélni szeretne velem. Azt hittem, arról lesz szó, hogyan szerepel Ava az osztályban – már elmondtam neki, hogy Ava apja itthagyott minket, és Ausztráliába ment –, de teljes szívemből reméltem, hogy azt közli majd, minden rendben van, Ava jól teljesít. Avát az irodában hagytuk a titkárnővel és néhány másik gyerekkel, akiknek késtek a szüleik, és bementünk az osztályterembe.

– Úgy látom, Ava sokkal jobban szerepel – mondta Miss Luther.

Magas, fiatal nő volt szőkére festett hajjal és divatos fekete keretes szemüveggel.

– Igen. Köszönöm, hogy odafigyel rá…

– Ez csak természetes. Gyakran megesik az ilyesmi, tudja, manapság már ritka, hogy mindkét szülő együtt él a gyerekkel, ezért nem kell azt gondolnia, hogy Ava bármiben is különbözik az osztálytársaitól. Persze nem akarom lekicsinyelni a veszteségét…

– Nem, értem én.

– Kis ideig fáradékony volt a rémes influenza után – folytatta.

Ava sohasem volt influenzás; arról az időről volt szó, amikor három napig nem beszélt, így nem küldhettem iskolába.

– Délben csak csipegetett az ebédből, kicsit álmos volt az órákon… de gyorsan rendbe jött, és most már újra a régi önmaga.

– Örömmel hallom – mondtam.

Miss Luther feljebb tolta a szemüveget az orrán. Elgondolkodónak tűnt, mintha keresné a megfelelő szavakat. De mihez? Csak arról akar beszámolni, hogyan teljesít újabban Ava, vagy valami másról? Bizseregni kezdett a tenyerem, és a nyugtalanságtól kissé elszorult a mellkasom.

– Nyilván kíváncsi rá, hogy miről szeretnék beszélni – mondta, visszhangozva a gondolataimat.

Bólintottam, és csomóba állt a gyomrom.

– Ez itt – megfordult, és elvett egy élénksárga tárgyat a tanári asztalról – Ava firkálós füzete. Akkor használja, ha végzett a feladatával, és van egy szabad perce. A gyerekek kedvük szerint írhatnak kis fogalmazásokat, rajzolhatnak bele, beragaszthatnak kivágott képeket, bármit. Ava firkálós füzete nagyon szép. Tényleg tehetségesen rajzol…

– Ugye? – mondtam kényszeredett mosollyal, miközben elszorult a torkom. Most jön a lényeg. – Elnézést, Miss Luther, de mi ez az egész?

Elmosolyodott.

– Nézze meg maga.

Kinyitottam a sárga füzetet az első lapnál. A filctollal kiszínezett képen Avát láttam tündérszárnyakkal és varázspálcával – a jelmezt a születésnapjára kapta. Aztán egy rövid fogalmazás jött arról, hogyan készítik a méhek a mézet, szabályos, formás kézírással, körben kis sárga és barna méhecskékkel, és a sarokban egy csupor mézzel díszítve. Majd egy dal szövege, amelyet az iskolában tanultak. Egy sor királykisasszony különböző ruhákban, más és más névvel: Gyémánt királylány, Smaragd királylány, Holdfény királylány…

Tényleg élénk a képzelete, gondoltam büszkén.

És ekkor egy kép a tengerről, kéken és szürkén, az egész oldalpárt betöltve. A sarokban a tengerpart két alakkal. Az egyik felismerhetően Ava volt, a hosszú, fekete haja befonva; a másik egy magas, szőke nő.

Szép, gondoltam. Tengeri látkép. Tovább lapoztam. Újabb tengeri kép, ezúttal más szögből, de ugyanaz a kékesszürke tenger. És ugyanaz a két figura: egy kicsi, Ava fekete hajával és a magas szőke. A következő rajz bal felső sarkában sárga nap, és ismét a két alak a világosbarna homokon. Aztán még egy. És még egy, és megint egy.

Már csak két üres lap maradt a firkálós füzetben. Ava tengeri látképekkel töltötte meg az egészet, és kis rajzokkal magáról meg a rejtélyes nőről.

– Értem – mondtam elcsukló hangon.

– Félre ne értse, de… még sohasem találkoztam ilyesmivel. Három-négy rajzot készít erről naponta… amint látja, az egész füzet ezzel van tele. Biztatjuk, hogy csináljon valami mást, miután megoldotta a feladatát, olvasson egy könyvtári könyvet, vagy végezzen kutatómunkát, de ő mindig azt mondja, hogy rajzolni szeretne. És nézze… – Miss Luther felállt, és elindult a teremben; én követtem. Rámutatott egy színes tárlóra a falon. Fölötte egy felirat: Mi az, aminek örülök. Az egész osztálytól voltak rajzok, kék papírra szépen felkasírozva, a sarkába ragasztva a tanuló kinyomtatott neve.

Festmény egy kutyáról ezzel az aláírással: A kutyámnak, Blackie-nek örülök – Adeela. Egy apa-fiú jelenet, ahogy magas, szürke épületek között futballoznak: Focizunk apuval – Connor. Egy játékkonzol és két fiú: Játszunk a legjobb barátommal – Jonathan…

– És ez itt Aváé – mondta Miss Luther, rámutatva egy képre a tárló közepe táján.

Hát persze.

Festmény a nyugodt, ragyogó kék tengerrel és a sárga nappal az égen. Az előtérben ugyanaz a két figura: Ava a kedvenc öltözékében, egy élénkpiros nyári ruhában spagettipántokkal és sokfodros szoknyával; mellette a nő kékben. Az aláírást látva megrogyott a térdem: Örömmel megyek a tengerpartra az anyukámmal.

Csakhogy az az anya nem én voltam. Hanem a magas, szőke nő a firkálós füzetből. Semmi esetre sem én.

Közelebbről nézve a képet észrevettem, hogy Ava rajzolt valamit a homokba: Fóka.

– Csak azért akartam megmutatni, mert… nos, mintha a megszállottja lenne ennek a jelenetnek. Ez egy boldog jelenet, maga is láthatja, ezért nem is aggódom annyira… persze nem vagyok pszichológus, de egy kicsit mégis furcsának tűnik… Vagy inkább szokatlannak – úgy látszik, a „furcsát” nem találta politikailag korrekt szónak –, hogy újra meg újra ugyanazt rajzolja.

– Igen. Tudom. – Annyira kiszáradt a szám, hogy nehezen képeztem a szavakat. Fogalmam sem volt, mik ezek a tengeri tájképek, de azt biztosra vettem, hogy valami közük van azokhoz a dolgokhoz, amelyeket Ava az apja eltűnése óta mondogat – a „másik életéről”. A másik anyukájáról.

– Voltak valamikor nyaralni a tengernél? Ahol tényleg jól érezte magát? Ahol talán látott egy fókát? – kérdezte Miss Luther a kis jelre utalva.

Bólintottam.

– Egyszer Tenerifén voltunk. De ott nem láttunk fókát – mondtam mesterkélten nyugodt hangon. Nem akartam, hogy Miss Luther észrevegye, mennyire zaklatott vagyok, és arra következtetne, hogy tényleg van miért aggódni, és kiemelt figyelmet szentelne Avának. Erőt vettem magamon, és folytattam. – Nagyszerűen érezte magát. Megismerkedett egy francia kislánnyal, és két hétig együtt játszottak… neki volt ilyen szép, hosszú szőke haja – mutattam a magas, szőke alakra a tárlóban. – Szerintem azért emlékszik vissza egy boldog időszakra, mert nemrég súlyos veszteség érte – mondtam feszülten mosolyogva.

– De azt írta a kép alá, hogy „Örömmel megyek a tengerpartra az anyukámmal” – jegyezte meg Miss Luther.

– Természetesen velem volt ott. Csak engem elfelejtett lerajzolni. Csak a barátnőjét rajzolta le… Amélie-nek hívták, azt hiszem. Hát, ha ez minden, akkor köszönöm, hogy tájékoztatott. Feltétlenül szólok neki, hogy ezentúl használja… okosabban a firkálós füzetét. – Használja okosabban? Éreztem, hogy lángol az arcom. A felszíni nyugalmam szertefoszlott. Másra sem vágytam, mint eltűnni innen, és megemészteni, amit láttam.

– Ha bármilyen problémája van, forduljon hozzám bizalommal…

– Nincs semmi problémám. Mármint Avával. Minden támogatást megkapunk.

Nem kaptunk meg. Van egy csodálatos nő – a legjobb barátnőm –, aki vigyáz a gyerekre, de rettenetesen elfoglalt, mert van két saját gyereke, és egy mostohatestvér, akivel sohasem találkoztam. Ez több mint amit sok ember elmondhat magáról, de kevesebb, mint egy család. Jóval kevesebb.

– Megleszünk. Ava boldog gyerek…

– Valóban.

– És nagyon konszolidált…

– Teljes mértékben.

– És imádja a tengert – fejeztem be, összekulcsolva a kezem, hogy csillapítsam a remegését.

Ültem a kocsiban, és bőgtem. Az a szőke nő a másik anyukája. A tengerpart nem Tenerife. Sohasem találkoztunk semmilyen francia kislánnyal; az Amélie név egy filmből van, amit láttam. És mi akar lenni az a Fóka név? Azt is ő találta ki?

Megnéztem magam a visszapillantó tükörben. Vörös volt a szemem, és kissé beesett az arcom – lefogytam. Ez nem jó. Erősnek kell maradnom; meg kell őriznem az energiámat Aváért.

Muszáj megértenem. És nem cipelhetem teljesen egyedül ezt a terhet. Beszélnem kell valakivel.

Elővettem a mobilom, és felhívtam Parvatit. Közeli barátok voltunk az ápolónői képzés során, és ugyanannak az ügynökségnek dolgoztunk. Nem könnyen nyílok meg, de ha bízni tudok valakiben, az ő.

– Szia, én vagyok…

– Jól vagy? Furcsa a hangod. Sírtál?

– Nem. Vagyis igen. Most… egy kicsit komplikált a helyzet.

Hallottam, hogy sóhajt. – Toby. – Legyen elég annyi, hogy Toby nem volt a kedvence.

– Nem egészen. Bizonyos értelemben. Figyelj, arra gondoltam, nem volna-e kedved egy curryhez és egy italhoz szombaton munka után? Gyere át, és mindent elmesélek.

– Rendben. Ajit majd vigyáz az ikrekre.

– Köszönöm.

– Bármikor, Anna. Ugye tudod?

Hát persze. Tudtam, hogy számíthatok rá, ahogy ő is rám. Ebben nem kételkedtem. Csak az volt kétes, hogyan fogom elmagyarázni, mi történik Avával, és mit tud ő ezzel kezdeni.

A hosszú kórházi műszak után Parvati átjött hozzám egy házi curryre és egy pohár borra, ahogy ígérte.

– Na, mi a helyzet? – kérdezte, amikor letelepedtünk a kanapéra. Ava már ágyban volt, a varázslámpa bekapcsolva, Camilla a karjában.

– Úgy érted, milyen Toby nélkül? – kérdeztem. Nem álltam készen arra, hogy egyből rátérjek a problémámra. Meg kellett találnom a megfelelő szavakat, a megfelelő pillanatot.

– Nem akarok kíváncsiskodni, de igen, úgy. Nagyon zaklatott volt a hangod a telefonban.

– Tudom, mire gondolsz – válaszoltam, a proseccót nézve a poharamban.

Elmosolyodott. – Mindig tudod, mire gondolok.

– Igaz. Megkönnyebbültél, hogy Toby lelépett.

– Pontosan.

– Örültem, amikor elmondtad – közölte a szemét forgatva. – Persze sajnálom Avát, tudom, mennyire szereti az apját, de… miattad örültem.

– Egy cseppet sem hiányzik, Parvati, egy másodpercig sem. Kivéve, amikor le kell cipelnem azt a rohadt szelektívet a negyedikről. – Keserűen felnevettem. – És ez sokat elmond arról, hogy álltak a dolgok közöttünk.

A vállamra húztam a bő, fehér kardigánt, ami lötyögött sovány testemen. Halk zene szólt a háttérben, levettem a hangerőt, hogy ne zavarja Avát.

– De…

– Tudtam, hogy van egy de. Ava, igaz? – Parvati ivott egy kortyot a borából.

Lecsüggesztettem a fejem. – Nagyon hiányzik neki az apja.

– El tudom képzelni… Ava mindig is az apja lánya volt. És most szenved…

– Mérhetetlenül – mondtam elkeseredetten, árnyalatnyi méreggel a hangomban.

– Istenem, de utálom én azt a pasast! Sohasem tetszett, ahogy bánt veled. Minden apróságért elővett…

Nem akartam, hogy erre emlékeztessenek. Nem akartam beszélni róla. – Igen, ilyen volt.

– Hogy bírja? – kérdezte Parvati, a folyosó felé bökve a fejével. A nappali ajtaja résnyire nyitva volt, láttam az éjszakai fény kékes tükröződését Ava szobájában.

– Jól. Rendesen alszik és eszik, a tanítónője szerint jól érzi magát az iskolában.

– Akkor milyen mérhetetlen szenvedésről beszélsz?

– Ezt meg hogy érted?

– Azt mondtad, hogy Ava mérhetetlenül szenved. De én ennek nem látom semmi jelét. Lehet, hogy túlértékeled a hatást, amit az apja távozása tett rá.

Nagyot kortyoltam az italomból, hogy bátorságot merítsek a furcsa dologhoz, amelyet elmondani készültem. – Van még valami… – kezdtem, újratöltve a poharát.

– Látom, hogy valami nagy dolog lehet. Megismertél valakit? Találkoztál valakivel?