Kuncz Aladár

FEKETE KOLOSTOR

feljegyzések

a francia internáltságból

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-445-1

Első fejezet

UTOLSÓ SZABAD NAPOK PÁRIZSBAN

1914 nyarán, a világháború kitörését megelőző hetekben, kis francia tengeri fürdőn nyaraltam. Hogy kerültem e Párizstól gyorsvonaton is tizennégy óra távolságnyira levő, isten háta mögötti breton faluba?

A franciák iránt érzett rajongásomnak volt ez is bizonyára egyik következménye. A világháború előtti évtizedben szenvedélyünkké vált valósággal, hogy a francia irodalom és egyáltalában Franciaország kultuszában mindig újabb és újabb területeket fedezzünk fel. Magyar íróknak és művészeknek e háború előtti franciaimádatára, annak okaira érdemes volna egyszer részletesebben kitérni. Tény az, hogy mikor 1909 nyarán Párizsba először megérkeztem, sírtam a boldogságtól a csilingelő egylovason, amely a Gare de l’Esttől a Quartier Latinbe[1] vitt. Azóta minden nyaramat s egy ízben tizennégy hónapot egyfolytában Párizsban és Franciaország különböző vidékein, különösen Bretagne-ban töltöttem.

A kis breton falura, amely Finistère-ben, Morlaix mellett feküdt, Orbók Loránd[2] íróbarátom és tanártársam hívta fel figyelmemet. Ezen a nyáron ő is ott volt jegyesével, Jeanette-tel, akit később, a háború folyamán, Spanyolországban feleségül vett.

Ketten tartózkodtunk magyarok ebben az idegen világban, s mondhatom, otthonosabban éreztük magunkat, mintha magyar fürdőhelyen lettünk volna. Július utolsó napjainak egyikén, emlékszem, nagy breton népünnepséget rendeztünk a falu piacán. Mi ketten magyarok. Díjakat tűztünk ki a legszebb breton dalra, a legrégibb breton táncra. Fazékjátékot, lepényevést s egyéb e vidéken ismeretlen mutatványokat iktattunk a műsorba, amelyeket a piacot zsúfolásig megtöltő fürdővendégek s a messzi vidékekről idesereglő breton parasztok zajos derültséggel néztek végig.

A háború réme ösztönszerű megérzésben először éppen ezen az ünnepélyen támadt fel. Este fáklyásmenetet állítottunk össze a tenger felé. Zeneszóval vonultunk ki a part sziklái közé. A menet eleje a holdfényben elterülő tenger felett már éppen a legmagasabb sziklára ért, amidőn Orbók barátom táncosnőjével mellettem előreszaladt. Mikor észrevett, hátrakiáltott: „Megüzentük Szerbiának a háborút!”... A vidám, éneklő, muzsikaszós menetben zord kijózanítással hatottak rám e szavak. A menet vezetője ebben a pillanatban felnyújtotta fáklyáját a hallgatag ég felé, s ez most úgy égett, mint vérvörös rózsa.

Nekem ettől a pillanattól kezdve elment minden kedvem a szórakozástól. A háború kísérlete mellém szegődött, s azóta – tizenhat éve – egy percre sem hagyott el. Vége volt gondtalan életemnek. Vége a fiatalságnak. Úgy éreztem, hogy huszonnyolc évemmel befejeztem az életemet, vagy legalábbis befejeztem egészen egy régi életmódot, régi világot.

Nem utólagos képzelődés ez. Abban a pillanatban ösztönösen éreztem, hogy világégés jön. Másnap reggel három helyre is táviratoztam haza pénzért. Mindenkivel s főleg a teljes tájékozatlanságban élő francia fürdővendégekkel szemben, akik Ausztria-Magyarország és Szerbia összeütközéséről azt hitték, vagy békésen, vagy rövid, külön háborúval elintézhető lesz, izgatottan vitattam, hogy Európa országai mind háborúba keverednek. Mutattam nekik a francia lapokat, amelyekben tegnap még Ausztria háborúüzenete Szerbiának kis helyet foglalt el a Caillaux-né-Calmette-pör mellett, de a következő napokban már egész oldalakat töltöttek be a háborús vonatkozású dolgok, míg Caillaux-nénak – talán éppen a háborús előkészületekre való felfigyelés eltérítése miatt felfújt – pöre egyszerre lekerült napirendről.

De nem elvi igazságom volt fontos számomra. Szerettem volna mentől előbb Párizsban lenni, s onnan rögtön hazautazni. Alig győztem elsejét várni, amikor pénzemnek távirat útján meg kellett érkeznie.

Elseje eljött, de nem a pénzemmel, hanem az általános mozgósítással.

Szombat délután volt. Mindenki az utcán tartózkodott. A tengerpart üres volt. Már dél óta elterjedt a hír, hogy a mozgósítás parancsa minden percben érkezhet. Még egyszer benéztem a postahivatalba. Az ötszáz frank, melyet Laczkó Géza[3] barátom Budapesten reggel sürgönyileg adott fel, nem érkezett meg.

A piac két oldalán egymással szemben volt a két nagyszálló. Mi Orbókkal az Htel au bon accueuilben étkeztünk, de külön laktunk. Szemben volt a drágább hotel, amelynek vendégei a mi olcsóbb szállónkat kissé lenézték.

Most a két közönség összekeveredve zsibongott a Bon accueuil terasza előtt. Fél három felé a mairie[4] szolgája biciklin, folytonos csengetés közben érkezett meg Morlaix felől. Hóna alatt fekete táskát szorongatott. Ebben volt az általános mozgósítás falragasza.

Három órakor feljajdult a toxin. E kis falusi templom harangjainak eszeveszett kondulása méltó bejelentése volt a világ zord színváltozásának. Felizgult képzeletem előtt most már minden úgy folyt le, mintha rémes színjáték vagy ijesztő álom jeleneteit vonultatnák el szemem előtt.

Fekete ruhás, fehér főkötős öreg nők futva érkeztek. Egyszerre ellepték a templom elé állított emelvény körül a teret, mint fehér bóbitás, nagy fekete madarak. A férfiak is, aki csak otthon volt, ünneplőruhában érkeztek. Vasárnap előtti délutánon elég népes volt mindig a falu.

A fürdővendégek némán adtak helyet a gyülekező falusiaknak. Amit kihirdetni fognak, az mindenkinek életére súlyos kalapácsütéssel sújtott. De elsősorban a falusiaknak volt joguk, hogy a gyászhírt hallják. Ez itt az ő saját életük fekete mozzanata volt.

Síri csendben olvasta fel a polgármester az általános mozgósítás parancsát.

Utána dermedt némaság. Egy hang sem helyeselt. Valaki fölsírt, amire mozgolódás támadt, s mindenki lehorgasztott fővel indult különböző irányban haza.

Az izgalom zaja azonban nem szűnt meg a szállókban. A férfiak a menetrendet nézték. A vendéglősnének apja, férje és három fiútestvére mind bevonult. A fürdővendégek között egyébként francia férfi kevés volt. Ők a szombat esti vonattal érkeztek volna a közeli városokból, de ezúttal sem most, sem később nem jöttek meg.

Orbók Loránd, Jeanette, egy orosz szobrász és a barátnője kétségbeesett tanácskozásba merülve álltunk a Bon accueuil szalonjában. Pénze egyikünknek sem volt, pedig okvetlen Párizsba kellett utaznunk, s úgy hírlett, hogy talán már az esti expressz sem megy Morlaix-ból. De ha megy, az lesz minden bizonnyal az utolsó vonat Párizsba.

Morlaix-ig autóbuszon kellett menni. Az út ezen is jó háromnegyed órát tartott.

Elhatároztam, hogy a vendéglősnétől kérek pénzt útiköltségre. De szegény magánkívül volt. Hiába kíséreltem meg ajtaját kinyitni, zörgetni. Belülről csak kétségbeesett zokogása felelt vissza.

Közben az autóbusz elment.

Arról beszéltünk már, hogy gyalog megyünk egész Párizsig, amikor a nagyszalonban térdnadrágos, borotvált képű úr szólított meg németül, s arra kért, hogyha Párizsba megyünk, vigyük magunkkal. Hallja, hogy magyarok vagyunk. Ő német, franciául nem tud, s attól fél, hogy útközben még kellemetlensége lehet.

– Haben SieGeld?[5] – támadtunk rá mindnyájan.

– Das schon![6] – mondta vigyorogva a porosz, s nadrágzsebéből marék aranyat vett elő.

Mindnyájan elláttuk magunkat pénzzel, s megállapodtunk, hogy negyedórán belül a szálloda előtt találkozunk, ahonnan gyalog, futva indulunk Morlaix-ba. Az orosz festő és barátnője is csipegettek a porosz tenyerén csillogó aranyakból, de valószínűleg a nő tanácsára jobbnak látták nem velünk jönni.

Lakásom kis mellékutcában volt, kert közepén. Csak mikor a magas kőkerítésbe illesztett ajtón benyitottam, akkor gondoltam a fehér ruhás normand asszonyra, akivel tegnap éjszaka oly különös találkozásom volt.

A mozgósítás izgalmában hogy megfeledkeztem róla!... Tegnap egész nap a tengeren voltam egy holland festő yachtján. Nem bírtam már nyugton maradni, s a festő meghívása a yachtkirándulásra valóságos jótétemény volt idegeimnek. Este a Bon accueuilben vacsoráztam, és éjfél felé mentem haza. Amint a kertbe benyitok, kitárt, kivilágított emeleti ablak keretében fehér ruhás, magas, karcsú asszonyt pillantok meg. Futólag egyszer már láttam. Erősen lesült arcából feltűnően világoskék szemek ragyogtak elő. Tudtam, hogy kapitány felesége, férje vele nyaralt.

A hallgatag holdvilágos kert s az ablakban álló fehér ruhás asszony hirtelen megállítottak, mintha csak bensőséges merengésükben zavartam volna meg. Igazán nem volt kedvem kalandot keresni. De most a kép lenyűgözött. A régi ház, a magas kőkerítés, a holdfényben szendergő néma kert. Mindez mintha csak elfoszlani készülő káprázat lett volna!...

Felszóltam az asszonyhoz, aki intett, majd visszalépett szobájába, a lámpát eloltotta, és sietve jött le a kertbe.

Beszélgetésünkből kiderült, hogy már rég figyelt. A szomszédomban egész nap varrólányok dolgoztak, és énekeltek. Háziasszonyomnak varrodája is volt. Ezektől a lánykáktól elkértem a breton dalok szövegét, amiket énekeltek. Mind halászok szomorú szerelméről szóltak. Délutánonként otthon írogattam, papírjaim között ott hagytam ezeket a szerelmes breton dalokat is.

A szép fehér ruhás asszony volt egyszer szobámban, amikor nem voltam otthon. Nézte idegen, érthetetlen szövegű írásaimat, s felfedezte a breton dalokat is. Elmondta, hogy valamiképpen úgy kiérezte lényemet a székre tett dolgozókabátból, a díványon felejtett kalapból, a szekrénybe akasztott ruhákból, a szerteszéjjel szórt papírokból és könyvekből, hogy mielőtt ismert volna, már bensőséges találkozása volt velem.

Sohasem felejtettem el az illatot, ami ennek az asszonynak hajából, arcából, nyakából áradt. Sohasem felejtettem el testének melegét. És sohasem tudtam elfelejteni azt a kábulatba, önkívületbe ejtő csókot, amelyet ott a ház ajtaja előtt váltottunk. Később megértettem, hogy mi volt ez. Ösztöneimnek búcsúja az asszonytól, amikor még ésszel nem is sejthettem, hogy mi vár rám. Akkor csak az töltött el különös gyönyörűséggel, hogy mikor ajkamat ajkáról levettem, már hajnal volt. Illatos, szellős, gyöngyszínű hajnal, amelynek érintését éreznem kellett arcomon, bizonyára azért húztam el meglepetten az asszony arcától.

Csak csók s milyen tiszta csók volt, s mégis talán asszony sohasem volt annyira enyém, mint ez az ismeretlen nő.

Rá kellett gondolnom most, amint futva szobámba érkeztem, hogy kis táskámba valamit csomagoljak. A szállómban aznap reggel tudtam meg róla, hogy valamelyik normandiai városból jött, egyébként egy morlaix-i hivatalnokembernek a lánya, s férjét már napokkal ezelőtt behívták.

A futástól elfúlva álltam meg szobámban. A szomszéd szobából varrógép zakatolása s énekszó hallatszott. A varrólányok dalolták:

Allons, partons, belle,

Partons pour la guerre,

Partons, il est temps...[7]

Nem is tudták talán, mennyire időszerű lett megint, amit mindig daloltak: búcsú a kedvestől, út a nagy tengerre vagy a háborúba, és a soha vissza nem térés.

Fülem öntudatom megkerülésével szívta fel e dallamot, amely később sokszor felcsengett még azon a légies finomságú hangszeren, amely emlékezetünkben rejtve van. Hirtelen összecsaptam egy váltásra való fehérneműt, begyúrtam táskámba a toaletteszközökkel együtt, karomra vettem őszikabátomat, s már indulni akartam, amikor egyszerre csak kitárult az ajtó, és azon valósággal beesett az éjszakai fehér ruhás asszony. Az ajtó nyitva maradt utána úgy, hogy a szemközti szobában a varróleányok minden szavát hallhatták. Ő azonban nem törődött velük. Elém vetette magát, kezét összekulcsolva, olyan hangon könyörgött hozzám, amitől a hideg átfutott a hátamon.

– Ne menj el! Ne tégy ilyen őrültséget! Megölnek! Ó, ismerem őket Párizsban! Ha megtudják, ki vagy, megölnek!...

Pillanatig dermedten néztem az asszonyra. Az események akkori lázas egymásra tolulásában fel sem tudtam fogni, milyen érthetetlen jelenség ez az asszony, akinek férjét mozgósították, s aki most egy idegen, maholnap ellenség előtt így leborul, s őrült szavakat kiált, amelyekért fajtája gyűlölségét és megvetését vonhatja magára. Később, mikor rájöttem arra, hogy az életben nincs véletlen, hanem minden törvényszerű rendeltetés, nyilvánvalóan éreztem, hogy az asszonyban, aki talán rég rokonszenvezett velem, most szenvedéllyé, mindent legyőző szenvedéllyé fokozta érzését az ösztönös tudat, hogy én most rá s talán egyáltalában minden asszonyra nézve hosszú időre, vagy mindörökre elvesztem...

De lehet, hogy egyszerűen csak hisztérikus volt. Akkor is meghajlok bátorsága, érzéseinek emberfeletti arányai előtt, mint ahogy később is alkalmam volt másokkal kapcsolatban, közvetve vagy közvetlenül, francia nőknek ilyen természetű hősiességét tapasztalni, akik szerelmükkel kísérni tudtak férfit még azon az elátkozott árkon túl is, amelyet a gyűlölet ásott körülötte. Tudom, hogy a francia nők nagy hazafiak, gyöngéd, leleményes szívű ápolónők voltak. De ebben csak más nemzet asszonyaihoz hasonlítottak. Az a bátorság azonban, amivel a háborús gyűlölet légkörét sokszor át merték törni, amivel minden férfit megszégyenítő lélekerővel szembe tudtak szállni a gyáva háborús pszichózissal, az csakis az övék, mert a háborús gyűlölet és a háborús pszichózis kényszere sehol sem volt olyan nagy, mint éppen Franciaországban.

Minderre azonban ott, abban a kertre nyíló, sötétzöld színnel belehelt, árnyékos szobában nem gondolhattam, amikor ez az asszony kezét tördelve, térden csúszva állta el utamat. Bennem csak a menekülés ösztöne s a vágy, az otthonba kétségbeesetten hívó vágy dolgozott, amely egészen messze tolta tőlem ezt a szép és kívánatos asszonyt.

Sietve, pár értelmetlen szót hadarva vigasztaltam meg, azután kiszakítottam magam karjai közül, és szaladtam vissza a szálloda elé, ahol már Orbók, a német térdnadrágos ember (akiről különben sohasem tudtam meg, ki volt, s Párizsban mi lett vele) és végül Jeanette vártak rám.

Délután hat óra volt. Két és fél óránk maradt egy útra, amelyet gyalog átlag négy óra alatt lehetett megtenni.

Futva indultunk el. A még mindig csoportokba verődő fürdővendégek ellenséges pillantásokkal nyitottak utat. A kis házak előtt álló bretonok némán bámultak utánunk. Nem volt senki, aki búcsút intett volna...

De mégis. Amint a faluból kiértünk, az országút jobbján elterülő mezőkön át, a falu másik végéből fehér kendővel integetve fehér ruhás női alak futott felénk.

A normand asszony volt. Meg-megbotolva, lélegzetét vesztve rohant utánunk. Talán hangját is hallottam. Nem tudom. Nem volt vesztegetni való időnk. A kis Jeanette-nek a futástól végigszakadt szűk szoknyája. Ki törődött vele? Emiatt nem lehetett megállni!... És nem lehetett megállni a fehér ruhás asszony kedvéért sem, aki mind messzebbre maradt, s a végén már nem volt több, mint fehér folt, mint eltűnő fehér pára a leszálló sötétség végtelen távlatán.

A brest-párizsi expressz zsúfoltan futott be Morlaix-ba. Kétségbeesett küzdelemre volt szükségünk, hogy felfurakodhassunk rá. Így is csak a folyosó egy sarkába préselve lehetett Párizsig a tizennégy órás utat megtennünk. A velünk utazó franciák kedvesek voltak. Általában az egész utazás inkább kirándulásnak hatott, csak a zsúfoltság s a közbeeső állomások felszálló utasainak kíméletlen harca a helyért, árulták el, hogy itt valami véresen komoly dologról van szó. Az utolsó békebeli vonaton utaztunk, amely azonban emberekkel teletömött folyosóival s a lépcsőkre kicsurgó emberfürtjeivel egyben már az első háborús vonatnak is beillett.

Egész éjszaka hosszú, jajgató sípolással robogó fénylapok süvítettek el mellettünk: a mozgósító vonatok. Reggelre már az előrehaladásunk megnehezült. Mentől inkább közeledtünk Párizshoz, annál inkább kellett vesztegelnünk. A pályaudvarok fel voltak forgatva. A sebtében mozgósított személyzet a legtarkább változatossággal öltözködött át katonának. Némelyiken csak piros nadrág, másikon csak sapka. Egy szőke, elhízott állomásfőnöknek zubbonya egymástól elérhetetlen messzeségben lengette két szárnyát. A térdnadrágos porosz kicsinylően mosolygott. Mulattunk mind a furcsa összevisszaságon.

A párizsi állomáson azonban már kiviláglott a helyzet komolysága. A Gare de Montparnasse-ra futottunk be, s amikor a vonatról leszálltunk, detektívek sorfalával találtuk magunkat szemben. Közöttük kellett minden utasnak elvonulni. A detektívek arca sötét volt, szemükből gyűlölet tűzött ránk. Kemény elszánásukból, mindenre kész, ádáz gyűlöletükből először cikázott rám a francia militarista szellem, amelyről azelőtt kevés fogalmam volt.

A Montparnasse téren nem volt egyetlen autótaxi sem. Akkor már minden gépkocsit besoroztak. A néhány lézengő konflisért valóságos csatát vívott az utazóközönség.

Elbúcsúztunk német útitársunktól, akinek szívességéből vonaton érkeztünk Párizsba. Azt mondta, követségére megy, s megkísérli a hazautazást. Estére, ha nem tudna elutazni, találkozót adott egy kávéházban. Sohasem láttuk azóta.

Mi Orbókkal, a kis Jeanette-tel először is a Gare de Lyon-hoz mentünk. A Matinben olvastuk, hogy a délelőtt folyamán még két vonat megy Svájc felé. Ezeket az idegenek rendelkezésére bocsátotta volna a francia kormány.

A pályaudvar előtt óriási tömeg hullámzott, amelynek bejutását a vonatokhoz szuronyos katonák akadályozták meg. Később hallottam olyanoktól, akik már reggel négy órától fogva tömegbe verődve szorongtak az állomás épületében, hogy a vonatokra csak mozgósított franciákat engedtek. Egyetlen idősebb magyar tanár tudott csak a rendőrök és jegyszedők kordonján áttörni, aki magyar honvéd népfelkelői igazolványát lobogtatva erősítette, hogy ő is mobilisé[8]. Szántó Somának hívták, nekem tanártársam volt a budapesti VI. kerületi főgimnáziumban. Háromnapi vergődés után szerencsésen hazakerült Magyarországra. Akik utána csak egylépésnyi távolságra is jöttek, már nem tudtak bekerülni, s velük az osztrák-magyar konzulátus épülete előtt találkoztam még aznap.

A Gare de Lyon előtt nem volt tovább mit vesztegelnünk. Elbúcsúztam Orbóktól és jegyesétől, s régi szállodámba, a Rue Vaugirard-i Hotel Malherbe-be mentem.

A szálloda tulajdonosa, Madame Azas kisírt szemekkel fogadott. Minden pincérét behívták, férjének és testvéreinek másnap kellett bevonulni. Ez a kedves, idősebb délfrancia asszony éppen úgy, mint férje, változatlan szívességgel látott viszont. Tekintettel arra, hogy csak pár frank volt zsebemben, kicsi udvari szobát kértem. Mme Azas jelentette, hogy két másik magyar tanár is lakik nála, akik többször érdeklődtek rólam. Úgy tudja, hogy azok sem utazhattak el. Ennek örültem, mert attól tartottam, hogy egész Párizsban magam leszek magyar. Azt hittem, a többiek már mind elutaztak.

M. Azas segített a nagy párizsi címtárban konzulátusunk címét megkeresni. Abból vettem észre idegességemet, hogy milyen remegő kézzel forgattam a hatalmas kötet lapjait...

A konzulátus épülete előtt a legnagyobb meglepetéssel tapasztaltam, hogy nagyon sok osztrák-magyar alattvaló rekedt Párizsban. A legnagyobb részük párizsi munkás volt, de igen sok átutazó is itt maradt. Konzulátusunk ugyanis a napok óta nyugtalankodó osztrák és magyar alattvalókat mindig azzal bocsátotta el, hogy elutazásra lesz még bőven idejük. Egyáltalában nincs okuk félelemre. Vonat, amellyel hazamehetnek, bármily körülmények között lesz. Még magyar tartalékos tiszteknek sem adtak jegyet. Ha valaki szembeszállt a hivatal vezetőivel, letorkolták: „Ismerjük a magyarokat! – mondták –, idejöttek Párizsba összeesküdni a monarchia ellen”...

Bezzeg most, amikor félórai lökdösés s a konzulátus portásának erőszakos félretaszítása után feljutottam a konzulátus helyiségeibe, a napok előtti nyugodtságnak híre-hamva sem volt. Mészáros nevű barátomat már nem találtam ott. A többi hivatalnok fejét veszítve járkált egyik felforgatott szobából a másikba. Sápadtak és tehetetlenek voltak. Az egyik papirost állított ki, amelyen elismerte, hogy katonai szolgálatra jelentkeztem. „E pillanatban elutazás lehetetlen”... „Ó, uram – fűzte hozzá könnyes szemmel, kezét tördelve –, ki hitte volna? Ki hitte volna?”

A konzulátus épülete lett egyetlen mentsvárunk. Azok a nők, gyermekek és férfiak, akiket soviniszta házigazdáik kitettek a lakásból, csomagostól, bútorostól együtt idehúzódtak, innen várták a megváltást.

A délelőtt és délután folyamán én is egymás után fedeztem fel ismerősöket a konzulátus előtt. Itt pillantottam meg Kun karmestert, akit utoljára a budapesti zeneakadémiai pódiumon hajlongani láttam. Most kétségbeesetten keresett francia pénzt magyar koronáért, mert a bankokban a beváltás megszűnt. Úgy hallottam, két lányával a napokban érkezett Párizsba. Összejöttem Soltész Gyula és Németh Andor[9] tanártársaimmal, akik szintén a Malherbe-ben laktak. Szántóval ők voltak kint hajnalban a Gare de Lyonon. Lehel István nevű régi barátommal és tanártársammal a találkozásunk megható volt. Egymás nyakába borultunk, és sírtunk. E pillanatban világosan éreztük, hogy lefordultunk a szerencse szekeréről, s a jövendő, a ránk váró, fejünk felett gyülekező bajok már előre ránk vetették fekete árnyékukat.

A nap folyamán annyira szaporodtak a konzulátus előtt tolongó osztrák-magyar állampolgárok, hogy a rend fenntartására rendőrcsapatot küldtek ki. A kékruhás, lapos sapkás rendőrök sorokba lökdösték a várakozókat, azután felpuffasztott mellükre fonva karjukat, oldalt álltak, és szótlan megvetéssel néztek rájuk. Zord arcuk csak akkor mosolyodott el, ha valamelyik arrafelé járó „patrióta” megkérdezte tőlük, hogy ki ez a szedett-vedett népség, s a kapott értesülés után a várakozók felé köpött...

A konzulátuson azt hitték, hogy a francia kormánytól vonatot kapnak az osztrák-magyar alattvalók részére. A tömeg azért várakozott az épület előtt, hogy a vonat indulásáról értesítsék. Délután három órakor megjelent az erkélyen a konzul, és bejelentette, hogy tárgyalni indul a kormánnyal a vonatok dolgában, s félóra múlva megjön a válasszal.

A konzul autója előállott, s a némán szétváló tömeg között elhajtott. Nem bízott senki a tárgyalások eredményében. Sokan azt is mondták, hogy a konzul csak ürügynek használta a tárgyalások bejelentését, mert simán el akarta hagyni a konzulátus épületét.

Nem így történt. Délután hat óra felé megjelent újra az erkélyen. Sápadt, összetört volt. A hangja remegett. Előre láttuk, hogy nincs eredmény.

A konzul franciául szólt a tömeghez. Felkiáltottak hozzá, hogy beszéljen németül. De a kis, ijedt ember továbbra is franciául folytatta, mert, amint mondta, nem akar oktalan izgalmakat okozni. Különben is kevés bejelentenivalója volt. A francia kormány a vonatokra nézve visszautasította kérését.

– Most már önök itt maradnak a francia hatóságok kezében – fejezte be a konzul. – Teljesítsék, amit ezek a hatóságok elrendelni fognak. Én remélem, hogy a franciák a háború parancsoló szükségei közepette se fogják elfelejteni a humanizmus szent parancsait.

Tehát vége. Nincs vonat. Olyan fojtó lett egyszerre a levegő, mintha lejjebb zuhant volna az ég, összenyomódtak volna a házak. Mindnyájan éreztük, hogy ránk szakadt a gyűlöletes, galád szerencsétlenség. Olyan ez, mint a halál. Sokszor ok nélkül való, végzetesen szigorú és következetes, egy cseppet sem szép s mindig személyes akaratunk vagy befolyásunk fölött álló... Hiszen a háború sötét pörölyével mindenkire rávágott. De a többiek legalább fel tudták mérni a csapást. Előttünk a bizonytalanság szakadéka nyílt meg. Kapu alá szorítottak, ahol ki tudja meddig és milyen körülmények között várnunk kell, míg elmúlik a nagy zivatar...

A konzulátus kapuja újra megnyílt.

Hamuszínű arccal a kis, fekete ruhás osztrák-magyar konzul lépett ki rajta. Átvonult köztünk. Senki szót sem ejtett. Felült autójára, s lassan, lassabban, mint egy gyászkocsi, útnak indult...

Kimeredt szemmel bámultunk utána. Elment az utolsó ember, aki hozzánk, országunkhoz tartozott, s most ebben az idegen, ellenséges világban magunkra maradtunk.

Nem messze tőlünk a téren vidám muzsikaszó mellett dragonyosok vonultak el. Az ablakokból kendőt lobogtattak feléjük, virágokat szórtak rájuk. A magas, szép szál legények kényesen ültek ficánkoló lovaikon. A nép éljenezte őket... Ó, szép férfisors, ha százszor is a halálba visz!

Csendbe fagyva álltunk ott, s néztük őket. Az alkonyati nap fényt szórt rájuk, míg a mi utcánkon úrrá lett az esti árnyék. A konzulátus épületén becsukták az ablakokat, a kaput... Rendőrök között, egymáshoz szorítva, szörnyű árvaságban, megvetve, kitaszítva és eldobva álltunk ott, mint az utcára öntött moslék.

„À la guerre, comme à la guerre!”[10] Sokszor az orrom alá dörzsölték Párizsban e napokban és később a fogságban is ezt a kényelmes szólásmódot. Ó, a háború nyers szellemének számlájára én is sokat fel tudok írni! Nagy felfordulások közepette bizony kis gyöngédségekre alig terjedhet ki az ember figyelme, de mindennek, még a háború magát mindenen túltevő erkölcsének is megvannak a határai. Hiszen a Belgium semlegességét megsértő és a búvárhajóharcot a képtelenségig vivő Németország példája megmutatta!... A történelem mint ítélőszék, valószínűleg szintén figyelembe veszi az „à la guerre, comme à la guerre” szólamot, de e mellett az enyhítő körülmény mellett is bírálatot mond és ítélkezik azokról a dolgokról, amiket – mindennek ellenére – jobban, derekasabban és emberségesen lehetett volna csinálni!...

Azokat az osztrák-magyar alattvalókat, akik lakás, élelem nélkül az osztrák konzulátus épülete előtt maradtak, mert nem tudtak elutazni, holott a francia kormány még másodikára is két vonatot ígért, a rendőrök közrevették, beterelték a Lycée Condorcet-ba, ahol férfiak, asszonyok, gyermekek fekhely és kellő élelem nélkül, egymással összekeveredve maradtak, amíg azután negyedikén állatszállító vasúti kocsikba zsúfolták, s valahová vidékre, valamelyik fogolytáborba szállították.

A rongyosok, kitagadottak és megalázottak menete Párizs utcáin végig a Gare d’Ivryig, valóban megrázó látványt nyújtott. Elöl mentek a gyerekek négyesével. Utánuk az asszonyok, s végül cókmókjaikkal, csomagjaikkal hátukon a férfiak. Ugyanezek az emberek, akik most rendőröktől körülvéve, az utca népének közönye vagy megvető szitkozódása mellett vonultak ki Párizsból, napokkal ezelőtt még itt dolgoztak, Párizs nemzetközi forgalmát becsületesen, sőt sokszor kitűnő és pótolhatatlan munkaerővel szolgálták ki; gyermekeik francia iskolába jártak, nekik maguknak talán feleségük francia nő volt. De voltak e menetben átutazók is, akiket Franciaországnak a világ minden táján kidobolt szépségei, Párizs műveltsége, gyönyörű múzeumai, kertjei, szíves emberei csalogattak ide. Átutazók, rajongók, akik francia könyvekből, a francia történelemből hallottak e nép szellemének liberalizmusáról s a népek szabadságáért folytatott küzdelmeiről!... Milyen kábultan, milyen fájdalmasan megrendült lélekkel haladtak most ezek a menetben!...

À la guerre, comme à la guerre! Kár olyan büszkén e mögé a kegyetlen közszólam mögé bújni. Jónak, gyöngédnek, figyelmesnek lenni éppen akkor érdemes, amikor baj van. A szerencsés körülmények között gyakorolt figyelem csupán udvariasság, igazi humanizmussá csak a veszedelmek között válik.

Sokan megvádolhatnák a francia kormányt, mert már augusztus másodikától kezdve tömegesen zárt be osztrák-magyar alattvalókat, holott a háború megüzenése Franciaország és a kettős monarchia között csak két héttel később történt meg. Erre én is azt mondom: à la guerre, comme à la guerre! Ez a háború-üzenetváltás úgyis biztosra volt vehető már az első napokban. Ilyen formalitások miatt érthető, hogy a francia kormány egy pillanatig sem habozott.

Más kérdés azonban, hogy ezt az elzárást miképpen hajtották végre.

A francia kormány az ellenséges államok alattvalóinak internálására úgyszólván a háború lehetősége felvetődésének első pillanatában gondolt. Előre el volt határozva, hogy Párizsnak katonailag megerősített területén kívül (camp retranché), különböző délvidéki erődítményekben és középületekben zárják el őket. E célra megfelelő nyomtatványokat is készítettek (feuille d’évacuation)[11]. Elkészültek már előre, feltevésem szerint július harmincadika előtt azok a plakátszövegek, amelyekben az összes idegeneket jelentkezésre hívják fel, köztük az ellenséges államok alattvalóinak bejelentik, hogy internálni fogják őket addig, amíg a mozgósítások lefolynak, azután pedig azokat, akik kívánják, semleges államba szállítják. Ezt az ígéretet, amelyet sohasem tartottak meg, Viviani akkori miniszterelnök és Poincaré[12] köztársasági elnök jegyezték alá.

Felteszem, hogy ezek a plakátszövegek még akkor készültek, amikor a francia kormány nem volt elszánva rá, hogy az ellenséges államok alattvalóit összefogja, és becsukatja, tehát július harmincadika előtt. Ugyanis az ezt az időpontot követő napokon döntött úgy a francia minisztertanács, amint azóta az akkori hadügyminiszternek a LaFrance című folyóiratban megjelent feljegyzéseiből kitűnik, hogy „az embertelen tettet”, amelyért az azelőtti minisztertanács többségi véleménye szerint, „a történelem felmentést Franciaországnak sohasem fog adni”, mégiscsak elköveti, s az ellenséges államoknak Franciaországban tartózkodó alattvalóit becsukatja, mert ezzel a fogással mintegy egész hadtestet fáradság nélkül ejt fogságba. Ez az elhatározás tehát már kész volt, amikor Viviani és Poincaré aláírásával megjelent az ígéret a semleges államokba való szállításról. Felteszem – ismételten mondom –, hogy ez a minisztertanácsi határozattal ellenkezésben levő ígéret csak azért jelent meg, mert talán a plakátszövegek már előre ki voltak nyomtatva.

De akárhogy is van a dolog, kétségtelen az, hogy a francia kormány, jóllehet előre elhatározta az internálást, mégis semmi vagy nagyon kevés előkészületet tett, a vármegyei prefektusoknak a bánásmódra és elhelyezésre vonatkozólag hiányos utasításokat adott ki, úgyhogy azok a szerencsétlenek, akik már negyedikén indultak el, s az őket augusztus hó tizenötödikéig naponként követő transzportok, a rossz elhelyezés miatt betegségnek, mindenféle erkölcsi és testi szenvedésnek voltak kitéve. Az első pillanattól fogva elzárták őket, sokszor még szigorúbban, mint a fegyenceket, s úgy jártak el velük szemben, mintha kémek lettek volna, vagy nem tudom én milyen, francia államellenes cselekedeten kapták volna rajta őket.

Ezekért a dolgokért az akkori francia kormányt terheli a felelősség, amely elvben elhatározta az internálást, s egyáltalában nem készítette elő azokban a napokban, amikor még a háború meg sem indult, s nem lehetett arra hivatkozni, különösen osztrák-magyar alattvalók bezárásánál, hogy mindez azért van, mert a németek a belga városokban tömegesen szedik a túszokat, és küldik Németországba, internálótáborokba. Az internáltakkal való bánásmód, azok az erkölcsi és testi szenvedések, amelyeket tudatosan rájuk mértek, szigorú elzáratásuk, mind olyan dolgok, amelyeket az „à la guerre, comme à la guerre” elvével kivédeni nem lehet. Amelyekről a háborúban hirtelen túlzó nacionalistává lett

Gustave Hervé[13] is kénytelen volt leszögezni egyik háború alatt írt cikkében, hogy „Franciaország történetének nem a legdicsőbb lapját” alkotják...

Ugyanazok a falhirdetmények, amelyek a semleges államba való szállításunkat ígérték meg, amikor elfogatásunk és zárva tartásunk el volt határozva, figyelmeztettek bennünket, hogy a kerületi rendőrkomisszáriátusokon huszonnégy órán belül jelentkezzünk. Azokat az ellenséges államokhoz tartozó alattvalókat, akik nem jelentkeznek, a plakátok szerint kémeknek tekintik, s ha Párizst el merik hagyni, elfogatásuk esetén ott mindjárt a helyszínen kémek gyanánt fogják kezelni. (Hogy ezalatt mit kellett érteni, arra szemünk előtt elég példát mutatott a párizsi csőcselék. Valamint a hatóságok is, amelyek oly könnyen vittek kémgyanúsakat a Conciergerie-be[14] s onnan a St. Vincennes[15] árkaiba.)

A Rue Las-Cases-i, erre az alkalomra kibővített kommisszáriátuson jelentkeztem le én is. Hat-hét órai álldogálásba, elkeseredett lökdösésbe, taszigálásba került, amíg végre megkaptam igazoló papíromat, amely szerint augusztus tizenötödikéig volt jogom rendőri felügyelet alatt Párizsban tartózkodni, s tizenötödikén reggel jelentkeznem kellett a Gare d’Ivryn, ahonnan Perigueux-be fognak szállítani. A komisszáriátusokon való jelentkezések természetesen nem folytak le incidensek nélkül. Néhol túlságosan szigorúan követelték a személyi igazolópapírokat, holott háború előtt az idegenek Franciaországban, különösen rövid tartózkodás esetén, nemigen váltottak a rendőrségen úgynevezett certificatdesétrangers-kat[16]. A mi rendőrségi jelentkezésünk elég enyhén folyt le. Németh Andor például egyszerű levélborítékra kapott kiürítési igazolványt. És ez így is volt rendjén. Végre ahhoz, hogy valakit „indèsirable”-nak (nem kívánatos elemnek) minősítsenek, igazán fényűzés lett volna még a bizonyítványok garmadáját is megkövetelni, mintha csak valami kedvezményt osztogatnának.

Másutt azonban többeket mindjárt a jelentkezésnél átadtak a rendőrségnek, s ezeket a Conciergerie-be vitték. Elégtelen személyi igazolás vagy a legkisebb gyanús körülmény elég volt arra, hogy valakit ebbe a régi, félelmetes hírű párizsi börtönbe küldjenek. Ott rendes rabként kezelték, megverték, megmotozták, s ha az illetőknek szerencséjük volt, hetek múlva elszállították valamelyik internáló táborba. Ellenkező esetekben gyors vizsgálat indult ellenük, többeket kémkedés vádja alatt a St. Vincennes árkaiban lőttek agyon.

Párizsban az idegengyűlölő, mindenütt kémet látó, kérlelhetetlen háborús szellem lett úrrá. Ugyanaz a szellem, amely Jaurèsszal[17] mindjárt az első nap orvul végzett, a háborús elszántság és a bátorság fitogtatására az utcákon az antanthatalmak zászlói alatt tüntető felvonulásokat rendeztetett, s az este leszálltával a németek és más ellenséges alattvalók boltjait, házait megtámadtatta, kifosztatta, vagy megsemmisíttette.

Idegennek az utcákon járni nem volt tanácsos. Nemcsak a rendőrközegek, detektívek igazoltattak folytonosan, hanem az utca magándetektívjei is, különösen a szőke férfiakat állandóan feltartóztatták. Az, hogy valaki szőke, mindjárt németet, ez pedig kémet jelentett. A nép izgatott hangulata különben érthető volt. Párizst a németek mindjárt az első hetekben veszélyeztették. Nem csoda, hogy az emberek mindenütt rémeket láttak. Az izgalmat fokozták még az uszító lapok, amelyek az első pillanattól fogva igyekeztek a németet gyűlöltté tenni. A francia nép hiszékenysége e téren olyan messzire ment, hogy lassanként a sajtó beállításának hatása alatt egész külön képet festett magának a „boche”-ról (ahogy a németet és szövetségeseit csúfolták), s nem akarta elhinni, hogy annak valóban nincs „négyszögletű feje” (tête carréja), hogy nem szagos, mint a színes bőrűek.

Párizsnak a szó igazi értelmében vett lakossága (s nem csőcseléke) nemigen vett részt a tüntetésekben, fosztogatásokban és személyi támadásokban. Sőt sokan, éppen a franciák között, védelmükbe vették, megmentették, vagy megszöktették a németeket, akiket az utca népe üldözőbe vett. Nekünk, magyaroknak, csak az ismerősökről beszélve, Párizsban bántódásunk nem esett. Hozzám és barátaimhoz az Htel Malherbe tulajdonosa nagyon szíves volt és őszintén sajnált bennünket, mint ahogy valóban sajnálatra méltóak is voltunk. Orbók Loránd a Gay Lussac egyik mellékutcájában lakott kis szállóban. Az ő gazdája egyenesen a legmelegebb barátsággal viseltetett irányában. Ezen a kis, kecskeszakállas, pergamenbőrű emberen valóságos őrület ütött ki. Nem értette meg, nem tudta elhinni, hogy a franciák még nem törték össze a németeket. Még Orbóknak kellett őt vigasztalni, s gyermekmeseszámba menő dolgokkal táplálni hiszékenységét... A Boulevard St. Michel egyik szállodájában lakott Pogány Vilmos, a Crédit Lyonnais egyik alkalmazottja és a fiatal Dózsa Endre, a kolozsvári alispán fia. Ők is igen jól megvoltak. Dózsa alig lehetett több húszévesnél. Szép szál, halvány arcú, zöldeskék szemű fiatalember. Még oly rövid ideje volt kint, hogy meg sem tanulhatott franciául. Egész délután az ágyán feküdt, és magyar dalokat énekelt. Emlékszem, hogy mikor első ízben látogattam meg őket, a szálló kapuján belépve, a legnagyobb meglepetéssel hallottam, hogy az egész udvar magyar daltól visszhangzik... Nyugodtan énekelhetett. Senki sem kérte számon, milyen nyelven énekel... A párizsi magyarok között találkoztam még e napokban Lakatos Imrével is, aki sok honfitársán segített mint régi párizsi, jó tanáccsal és összeköttetéseivel.

Sok dolgom ezekben az utolsó párizsi napokban már nemigen volt. Mégis, ha menni kellett valahová, legszívesebben szerettem a földalattira szállni. Itt egészen más hangulat volt. Az igazi párizsiak itt lent ültek gondterhelt, komoly, tépelődő arccal. Mert nem olyan események történtek valóban, hogy jó érzésű ember szívesen hallgathatta volna, amikor a tüntető suhancok teli torokkal „à Berlin”-t[18] kiáltottak. Nem, az utca nem volt rokonszenves. Itt lent, a metrón azonban csönd volt. Emlékszem, egy ilyen zsúfolt kocsin egyszer ősz hajú, jóságos arckifejezésű tábornok, akire mindenki nyugtalan, biztatást kérő tekintettel nézett, anélkül hogy valaki kérdezte volna, magától szólalt meg: „Ne féljetek, gyermekeim, a boche nem teszi be lábát Párizsba!” – Ekkor hallottam a „boche”[19] szót, és akkor még nem sejtettem, hogy öt éven át lesz a bélyegem, amely mindent megmagyaráz, és a francia szemében minden tekintetben meghatároz...

Igen, a földalattin más volt a párizsi nép, mint az utcákon, s más volt éjszaka is, amikor lakására menve magára maradt gondjaival, a háború rémével s kedveseinek, akiket a frontra küldtek, üres helyével.

Nagy ablakom az udvarra nyílott. Mikor este fáradtan, elkínzott lélekkel hazamentem, kinyitottam, s kibámultam a csendbe borult, hallgatag udvarra. A szorosan egymás mellé épített házaknál az udvarok majdnem egymásba nyíltak, s ha az ember jól kifigyelt az éjszaka csendjébe, innen is, onnan is fojtott zokogást hallott. Udvarról udvarra szállt a zokogás, a megtört szívekből feltörő jajkiáltás, amely az éjszaka leple alatt szárnyra mert kelni. Órákig álltam így, s úgy éreztem, hogy ezek a fájdalmas hangok engem is, az én árva, elhagyatott sorsomat is siratják... Ezekben az órákban szívem megint együtt dobbant a Párizséval, mint régen, amikor ez a város ifjúságomat és boldogságomat friss rózsakoszorúval övezte.

Párizs!... Mit adtam volna érte azelőtt, ha váratlanul azt mondják, hogy két hetet tölthetek benne. Most, hogy börtönömmé lett, csak egy vágyam volt, mentől előbb kimenekülni belőle. Azelőtt Párizs szépségét az a fény is növelte, amit az ember magával hozott. Mint szabad, független élvező jött ide, gondjait és bajait otthon hagyta. Most egyszerre szociális lény lett itt belőlem, a szociális lények ranglistáján a legeslegutolsó: fogoly!... Lelkem többé nem világított az elbűvölő városra.

Mindjárt megérkezésem napján Lehel Istvántól kaptam kölcsön annyi pénzt, hogy internáltatásom napjáig a legszűkösebben megélhettem. Soha életemben olyan takarékos nem voltam, mint ebben a két hétben. Étkezésemre naponként hatvan centime-ot költöttem. Nem reggeliztem, délben két süteményt ettem, esténként a Panthéontól jobb kézt eső valamelyik régi utcában negyven fillérért borjúsültet fogyasztottam el. Ebbe a kis vendéglőbe, ahol a sütőkemence bent volt az étteremben, rendszerint szállóbeli társaimmal: Soltész Gyulával és Németh Andorral jöttem. Soltész Gyula szentesi tanár volt, a francia nyelvben való tökéletesedési vágy hozta Párizsba. Nem volt utazó ember. Erre az útra is nehezen szánta el magát. Régi tanárával, Szántó Somával együtt jöttek ki. Szántónak csodálatos módon sikerült elutazni, Soltészt, aki közvetlenül utána akart a peronra kilépni, visszataszították. Abban a pillanatban bizonyára nem tudta, hogy öt évre nyomták vissza. Soltésznak Párizshoz, a franciákhoz, irodalmukhoz és művészetükhöz nem volt semmi különösebb köze. Nem a nagy fénysugárzásra ide gyűlő pillangó volt, mint én vagy lakótársam, Németh Andor. Neki első pillanattól fogva nyugodtan lehetett vádolni vagy utálni a franciákat, nála ez nem volt múltjának, legszebb élményeinek, sőt hitének, nagy, emberséges várakozásainak megtagadása. Viszont Németh Andor, aki tanársága mellett író is volt, s a Veronikatükre című egyfelvonásosával fel is tűnt már Budapesten, szintén nem romantikus lázzal jött Párizsba, ha irodalmi célokkal is, mint annak idején mi. Közte és köztem alig volt öt év korkülönbség, s rajta máris érezhető volt a fiatalabb nemzedék higgadtabb, kiszámítottabb és minden lelkesség nélküli irodalmi állásfoglalása. Én Verlaine, Mauras, Mallarmé nyomait kerestem Párizsban. Egyetlen olvasmányom ezekben a nyomasztó napokban is a Poètesd’aujourd’hui volt, mely a szimbolikus költőket[20] foglalta össze, s régi párizsi szokásaimból most is csak az az egy maradt meg, hogy a Luxembourg-kerten, az Obsérvatoire-fasoron át sokszor jártam el estefelé a Montparnasse-temetőbe Baudelaire sírjához...

Németh Andort mindez már nem érdekelte. Kedvenc költője Claudel volt, s kíváncsisága mindenekelőtt a dadaisták[21] s az úgynevezett szimultaneisták[22] felé fordult. Különben is az új francia irodalmi irányok tanulmányozására jött Párizsba Révész Andor nevű barátjával együtt, aki szintén tanár volt, s esszéistának készült.

Három tanártársammal majd mindennap összejöttünk. Most nem irtóztunk úgy a magyaroktól, mint régen, amikor a gyorsan múló szép párizsi napokat nem akartuk magyar szóra, magyar társaságra pazarolni. Közös sorsunk közelebb hozott egymáshoz. Németh Andor elmondta, hogy már azelőtt is látott Párizsban, mielőtt Bretagne-ba mentem. Közös ismerősök mutattak meg neki. Kávéházban ültem, olvastam. Szememen monokli, előttem abszintes pohár. Írásaim után s amiket azelőtt Budapesten rólam hallott, éppen ilyennek képzelt... Németh elbeszélése magam előtt is jobban megelevenítette lényemet. Éreztem, hogy az életem határvonalhoz jutott. Érdekes, hogy ez az ösztönszerű sejtelem már Budapesten is élt bennem. Az a monoklis, abszintes Párizsrajongó, mondjuk, dekadens életélvező utolsó párizsi útját akarta megtenni. Még egy szippantás a l’heureblanche[23]-os mámorból, azután megtérés a munkás, józan családi élethez. Volt is már választottam. Párizsba való elutazásom előtti napon a svábhegyi golfpályáról kísértem vissza Pest villanegyedébe. Mikor búcsúztunk, egymás szeméből kiolvastuk szándékunkat. Kékruhás alakja eltűnt a kert bokrai között, a vasajtó becsapódott utána. Az ajtó hangja már akkor kissé megrezzentett. Később a bezáródásnak ez a zaja, végzetszerű befejező akkordja a szenvedés és magány csöndjében mindinkább nőtt... Budapestről való elutazásom utolsó pillanatig bizonytalan volt. A kisbankok, szövetkezetek csak uzsorakamat mellett akartak pénzt kölcsönözni. Már elhatároztam, hogy Kolozsvárra megyek, amikor egy tanár kollégám, akivel az utcán véletlenül összejöttem, pár perc alatt szerzett kamatmentes, baráti kölcsönt. Úgy látszik, mennem kellett... De Párizsban már örömöm nem volt zavartalan. Valami űzött, hajtott. Az az ember, akit Németh Andor a kávéház teraszán látott, már elhatározta, hogy mihelyt Pestre visszamegy, megkéri a leány kezét. Mégsem fordultam akkor még vissza, hanem a nyugtalanító Párizsból előbb elmentem St. Malóba, s onnan pár napi tartózkodás után a finistère-i faluba, ahol a mozgósítás ért.

Soltész és Németh először voltak Párizsban, őket is az osztrák-magyar konzulátus megnyugtatásai tartották vissza az utolsó pillanatig, amikor már nem lehetett elutazni. Ezt a szerencsétlen hivatalt sokat szidtuk esti beszélgetéseink alatt a Malherbe-ben, vagy sétáinkon, amikor gyötrődve kérődztünk azon, ami velünk történt, s tépelődve festettük magunk elé, ami azután jön...

Többször elmentünk Pogányhoz és Dózsához a Bd. St. Michel-i szállóba. Az internálóhelyük Châteauroux volt. Pogányék érintkeztek más magyarokkal is, és érdeklődtek hatóságoknál az internálás felől. Mindenünnen bizonytalan választ kaptak. Valószínűnek tartottuk, hogy az internálás csak ideiglenes lesz, s azután kitesznek valóban valamelyik semleges országba. Még veszekedtünk is azon, hogy Spanyolországba vagy Svájcba... Összejöttem néha Orbókkal is, neki is valahová délre kellett mennie. Ő különben minden idejét vagy Jeanette-nél vagy hotelében töltötte, amelynek tulajdonosa még mindig várta, hogy a németek előrehaladásukban majd valamelyik olyan városba jutnak, amely teljesen alá van aknázva, s akkor végre Joffre[24] Párizsban megnyom egy villamosgombot, s az egész hadsereg a levegőbe repül... Egyszer én is ott vacsoráztam velük. A kis kecskeszakállas úgy nevetett erre a gondolatra, hogy hátradőlt székében, s a vörös bort kiöntötte az asztalra „Nem tesz semmit – mondta még mindig nevetve –, ezért az ötletért kiöntenék még akár tíz litert is!” És új üveg bort hozott az asztalra, amelyet sohasem írt barátunk számlájára.

Közben teltek a napok. Közeledett az időpont, amikor Párizst el kellett hagyni.

Egyik nap Révész Andor felkeresett bennünket, s közölte, hogy hajlandó volna nekem és Németh Andornak Párizsra érvényes permisdeséjourt[25] kijárni. A Phalange-nak, ennek a szimultaneista irodalmi lapnak szerkesztője, Jean Royère egyben Párizs városánál is magasabb állást tölt be. Talán tesz valamit érdekünkben.

Felkerestük Royère-t hivatalában. Középtermetű, erősen fekete és nagyszakállú, olajbarna ember kelt föl íróasztalától, amikor beléptünk. Révész lefestette előtte helyzetünket. Royère rögtön ajánlólevelet írt mindhármunk számára egyik barátjához a rendőrségen, aki ki is állította kiürítési igazolványunk hátára az ideiglenes párizsi tartózkodási engedélyt. Nagy dolog lett volna ez annak, akinek pénze is van, s ki tudja vele járni, hogy valahová a spanyol határ közelébe kapjon tartózkodási engedélyt, ahonnan esetleg könnyen át tud szökni. De nekem csak annyit jelentett, hogy az internálásba való menésemet megnehezítette, mert gyötrődve gondoltam arra, hogy hátha ez a szabadulás útja, s nem az internálás, noha ennek a kormány ígérete szerint csak a mozgósítás befejezéséig lett volna szabad tartania.

Révész Andornak volt valamelyes pénze. Ő elhatározta, hogy Párizsban marad. Németh, mint akinek szintén kifogyott a pénze, azt mondta, hogy azt csinálja, amit én. Az anyagi kérdést valahogy meg lehetett volna oldani. A Malherbe tulajdonosnője készségesen ajánlt fel szobát és reggelit hitelre. Bizonyára ellátást is kaptam volna valahol. De nekem nem volt célom, hogy Párizsban maradjak. Szerettem volna mentől előbb kikerülni Franciaországból. És akkor a helyzet az volt, hogy Párizst napról napra jobban fenyegették a németek, tehát innen lehetett volna a legnehezebben elutazni.

Felmentem az amerikai konzulátusra, amely akkor védelmünket ellátta. Ott egy Popper nevű volt osztrák-magyar konzulátustisztviselőhöz utasítottak. Ez az ember úgy meg volt ijedve, mintha tőle kértem volna pénzt, amikor azt kérdeztem, vajon az amerikai konzulátus útján nem lehet-e majd egyszer pénzt kapni hazulról? Mindenképpen lebeszélt arról, hogy Párizsban maradjak. „Az egész más volna, ha tudna valami mesterséget. Akkor legalább dolgozhatna a franciáknak. De tanár!... Mi segélyt semmi esetre sem adhatunk!”

Így beszélt Popper úr. Megköszöntem szíves tanácsát, amelyben az az egy szempont vezette, csak valahogy a nyakán ne maradjak.

Pogány és Dózsa ezen az estén csomagoltak. Nekik másnap reggel kellett utazniuk. Búcsúzáskor Dózsa egyik ruháját rám erőszakolta. Nekem csak egy öltözetem volt, amivel haza akartam menni. A breton fürdőhelyen hagyott csomagomhoz ki tudja, mikor jutok hozzá. Jó lesz az internáltságra egy erősebb, vastagabb ruha. Dózsa kabátja olyan hosszúra nyúlt rajtam, mint őszikabát. Meghatott ennek a fiatal fiúnak a szívessége. Magamhoz vettem a ruhát, azután melegen elbúcsúztam tőlük.

Még egy egész napom volt Párizsban, és csak az azután következő reggel kellett utaznom.

Másnap reggeltől estig a búcsúzás meghatódott, bódult állapotában járkáltam Párizs utcáin. E város szépségei, amelyek előlem sorsom izgalmas fordulatában messzire húzódtak, most, hogy válni készültem, megint előre léptek.

Az augusztusi nyár napjának megszépítő aranyfénye vont be mindent a Luxembourg-kertben, amikor délután ide beléptem. A fák, bokrok levelei itt-ott már megsárgultak, vagy vörösek lettek. A korai ősz, amelyről Ady írt, már-már beszökött Párizsba. A kert álomszerű szépségben terült el. A fák között a magas, halványzöld füvön a nap fénye nagy foltokban remegett. A fasorok árnyékában néha színes ruhájú nő ment végig, vagy kisgyermekek futottak karikájuk után. A szökőkút vize csillogva sistergett felfelé, azután puhán, szétömölve hullott vissza. A szökőkút előtt állt most is a madaras ember. Őt háború, világzajlás nem érdekelte. Kijött a madaraihoz, mint évtizedek óta minden délután, s kinek-kinek a maga kedvenc ételéből kedveskedve nyújtott. Vállán galambok pihentek, keze előtt csattogva fürjek, verebek repdestek, s az ügyesen kikészített eledelért néha varjú vagy szarka is lecsapott. Amíg messze kint az emberek ölték egymást, ő itt békés nyugalomban a madarakat barátkoztatta egymással...

A Luxembourg-kert s talán az életem sem volt soha olyan szép szememben, mint ezekben a pillanatokban. Bejártam minden régi kedves zugot a kertben, s ahová csak léptem: a Medici-forrásnál, Verlaine márványportréja előtt, a merengő George Sand[26]-szobor aljában, a Luxembourg-múzeum lépcsői előtt, mindenütt az elmúlt évek gyönyörű élményei seregestül rebbentek fel, mintha csak idáig e sok természeti szépség bűvöletében rejtve maradtak volna...

Azután megint csak eszembe jutott, hogy mindennek vége, és most töltöm utolsó estémet Párizsban. A sorsommal most egy pillanatig nem azonosítottam magamat, hanem mintegy különváltam tőle, s néztem, hogy a kert befuttatott kőkorlátai között, ahol most is, mint régen, a kis nádszékeken olvasva, kézimunkázva ültek asszonyok, lányok – lehorgasztott fejjel miként járok fel s alá, egyetlenegy kérdéssel szemtől szembe nézve: maradjak-e, vagy menjek a többivel?...

Talán órákig tartott a gépies fel- és alájárás. A nagy magábaszállás, amikor választani kell két eseménysor, két életfolyamat közül, amelyeket egyáltalában elképzelni sem lehet. Csak az a bizonyos, hogy két teljesen külön élet. Mintha elindulnék balra, vagy elindulnék jobbra. Gyötrelmes tépelődés, mert biztos támaszték nélkül nem az ész, hanem az ösztönök titkos sugallatát kell kihallgatni... Végre is megerősödtem abban a tudatban, hogy jöjjön, ami jön, nem tehetek másképp, mint követem a többit, mint vállalom azt a sorsot, melyet rám mint magyarra mértek ki, s nem fogadok el olyan kiváltságot, amelyért ki tudja milyen áldozatot követelnek.

Kész elhatározással, megkönnyebbülten mentem a montparnasse-i kerületi rendőrfőnökségre, hogy bejelentsem, holnap én is utazom, s nem veszem igénybe a tartózkodási engedélyt.

Egy hivatalnok ült az asztalnál. Megnézte kiürítési cédulámat.

– Rendben van. Mit kíván?

Mondtam, hogy a hátán van jelezve a permisdeséjour, azt nem kívánom igénybe venni.

– Az nem fontos – mondta kézlegyintve. – Azt hiszi, hogy az ilyen tartózkodási engedély sokáig tart? Pár nap múlva úgyis bevonták volna, s akkor küldik internálótáborba.

Láttam, hogy beszédes, szívélyes emberrel kerültem szembe. Megkérdeztem, hogy milyen az az internálás?

Sohasem fogom elfelejteni, ami erre történt. Két kezét felemelte, mintha valamit eltávolítana magától: a feleletet vagy az internálás gondolatát?... Azután nagyon szomorú s egyben irányomban résztvevő arcot vágott, és csak annyit válaszolt:

– O, ça![27]...

Ebben minden benne volt. Meghajoltam a francia tisztviselő előtt, s azzal a gondolattal távoztam, hogy ez az ellenséges hivatalnok mindenesetre kedvesebben viselkedett velem szemben, mint az osztrák-magyar konzulátus Párizsban maradt képviselője.

Már este volt, amikor a rendőrségi épületből kijöttem. Először hazamentem, de barátaimat nem találtam otthon. Bizonyára elmentek vacsorázni. Mikor a Malherbe-ből kiléptem, az Odéon tér felől kellemes ételszag ütötte meg orromat. Ott volt a Chope de l’Odéon, ahol régen étkezni szoktam, amikor még szabad ember voltam. Gondoltam, utolsó este, mért ne ehetnék még egyszer olyan vacsorát, mint régen? Úgyis mindegy, hogy az a pár frank zsebemben marad-e vagy nem.

Különös következményei lettek ennek a jóízű vacsorának s a félliter bornak, amelyet melléje elköltöttem. Először is rágyújtottam egy drága torpedó alakú szivarra, s azután, amikor a vacsorát elvégezve kiléptem a langyos, illatos Odéon térre, egyszerre csak elfogott a vágy valami gyöngédség és melegség után. Nem szerelmet akartam. Csak valami családiast, ahová utolsó este, ebben a nagy emberrengetegben elmehetnék búcsúzni. Szimbólumot kerestem, családomnak, szeretteimnek, hozzátartozóimnak valamely helyettesét, ahol tudják, ki vagyok, ahol, ha nem is szeretnek, legalább nem gyűlölnek, s ahol elmondhatom: „Búcsúzni jöttem. Nem tudom, mi lesz velem, hová visznek. Azt az életet, amelyet most elhagyok, többé viszont nem látom. Lehet, hogy magát az életet sem. Nagy dolog az ilyesmi... Hát eljöttem legalább búcsút mondani!”

Különös érzés volt ez. És magam sem tudom miért, érzésemhez hozzátársítottam egy szőke orosz lány képét, aki anyjával egyik Bd. St. Michel-i szállóban lakott. Két év előtt többször összejöttem velük Nogeant sur Marne-ban. Leeresztett, sötétszőke hajú, szelíd kékszemű lány; nagy fehér orosz agárral járt mindig, Chopint zongorázott, és ismerte a francia lírikusokat. Pogány és Dózsa jóban voltak velük, s az ő révükön ezekben az izgalmas napokban egyszer én is összekerültem a lánnyal.

Bizonyára elcsodálkoztak, amikor csokorral kezemben beállítottam hozzájuk. Kissé szomorúan, de melegen és sokáig elbeszélgettünk. Azután felálltam, és megindult hangon búcsút mondtam. Talán ezen a megindultságon is csodálkoztak, vagy félremagyarázták. Nem tudom. A kislány meleg, vékony keze megremegett az enyémben. Lehet, hogy valamit megérzett abból, ami bensőmben lefolyt.

Tíz óra után érkeztem haza. Fejemben a holnapi hajnali utazás motoszkált. Mme Azas még az üvegajtós irodában dolgozott. Elkértem számlámat, és csak akkor döbbentem meg, mit csinálok, amikor az asszony számolni kezdte a napokat. Hátha nem lesz miből kifizetni, és mire való egyáltalán a számlát kérni? Hiszen az asszony maga mondta, hogy szívesen vár... Mindegy. A fényűző vacsora után nagyon belejöttem a régi, boldog szokásokba!... Éppen fél frank maradt zsebemben, mikor a számlát kifizettem, mint a mozgósítás napján a kis breton fürdőben. Nem törődtem vele. Annyira nem sejtettem, mi vár rám, hogy azt sem tudtam, vajon nem olyan nevetséges pénzt vinni magammal, mintha az öngyilkos, mielőtt a halálba indulna, megnézné tárcáját, hogy van-e elég pénz nála?...

Jegyzet:

1:  Latin negyed, Párizs régi történelmi egyetemi városnegyede, a párizsi irodalmi és tudományos élet központja. Az egyetem, az egyetemi könyvtár, tudományos intézetek, a Cluny Múzeum, a Luxemburg-park és palota (a szenátus székhelye) és a francia nemzet nagy halottjai számára épült Pantheon fekszik területén.

2:  Orbók Loránd (Lorenzo Azértis, 1884–1924). Drámaíró. Budapesten volt tanár, a művészi bábjátékkal kísérletezett. Az első világháború idején Franciaországban tartózkodott, majd Spanyolországban telepedett le, ahol előbb francia, később spanyol nyelven írta meg tizenegy világsikert aratott színdarabját, melyek közül különösen a Stephenson, Bagdad felé és Casanova című drámái váltak közismertté.

3:  Laczkó Géza (1884-1953). Író, kritikus. Verseskötete: Solo solissimo, regényei: Német maszlag, török áfium, Noémi fia, Királyhágó és a trilógiának tervezett Rákóczi két kötete. Francia művek fordításáért a francia becsületrenddel tüntették ki.

4:  Város-vagy községháza.

5:  – Van-e pénze?

6:  – Van hát.

7:  Gyerünk, te szép, induljunk, Háborúba induljunk, Induljunk, itt az idő...

8:  Mozgósított.

9:  Németh Andor (1892–1953). Író, kritikus. Regényei, tanulmányai és cikkei mellett igen jelentős József Attila elismertetéséért végzett tevékenysége. Fontos irodalomtörténeti dokumentum a költőről szóló könyve (József Attila).

10:  Hja, ez a háború!

11:  Kiürítési jegyzék.

12:  Poincaré, Raymond (1860–1934). Francia miniszter, 1912–13 között miniszterelnök, majd 1920-ig köztársasági elnök. Jelentős szerepet játszott az I. világháború diplomáciai és katonai előkészítésében. A világháború után a kisantant államaira támaszkodva szovjetellenes politikát folytatott.

13:  Hervé, Gustave (1871–1944): francia szocialista újságíró. A II. Internacionálé stuttgarti kongresszusán azt javasolta, hogy a proletariátus mindenfajta háborúra azonnali általános sztrájkkal válaszoljon. Az első világháború kitörése után szociálsoviniszta álláspontra helyezkedett, támogatta Clemenceau politikáját, majd a szovjetellenes intervenciót. 1918-ban kizárták a szocialista pártból.

14:  Conciergerie: híres börtön volt Párizsban. A középkorban a királyi várnagy lakása. A nagy francia forradalom idején innen vitték az elítélteket a vérpadra. Ma egy része múzeum.

15:  Vincennes: Párizs keleti peremvárosában épült XI. századi kastély-erődítmény. 52 méter magas őrtornya börtön volt.

16:  Külföldiek igazolványa.

17:  Jaurès, Jean (1859–1914): francia politikus, a nemzetközi és a francia szocialista mozgalom egyik vezetője, történész és filozófus. 1902-ben létrehozta a Francia Szocialista Pártot. 1904-ben megalapította a l’Humanitét, a szocialista párt sajtóorgánumát, a háború elleni küzdelem nemzetközi méretekben ismert vezetője lett. 1914. júl. 31-én, az I. világháború előestéjén egy soviniszta merénylő meggyilkolta.

18:  Berlinbe!

19:  A németek francia gúnyneve.

20:  Az 1880-as évek francia lírájában felbukkanó, később egész Európában elterjedő irodalmi irány képviselői. Költői jelképekbe sűrítve ábrázolják az élet bonyolult jelenségeit. Verlaine, Mallarmé, Claudel az irány fő képviselői közé tartoztak. Baudelaire (1821–1867), a szimbolizmus úttörője, a kor legnagyobb francia költője volt.

21:  A 19. század végén és a 20. század elején fellépő szélsőséges kispolgári irányzat a művészetben és az irodalomban. Képviselői a fennálló rend igazságtalanságai elleni lázadást fejezték ki a teljes tartalmi és formai nihilizmus hirdetésével.

22:  Az expresszionizmus egyik ága, azt törekszik kifejezni, hogy a világon egyidejűleg mi minden történik.

23:  A tiszta, derűs óra.

24:  Joffre, Joseph Jacques Césaire (1852–1931): francia tábornagy. Az I. világháború idején, 1914-től 16-ig, a francia hadsereg főparancsnoka; az 1914-i marne-i csata győztese.

25:  Tartózkodási engedély.

26:  Sand, George (1804–1876). Francia írónő, a haladó romantikus francia regény képviselője (Indiana, Mauprat), a nők egyenjogúsításának harcosa. Útirajzai két nagy szerelmével, Musset-vel és Chopinnel tett utazásainak emlékét őrzik.

27:  Ó, az!