Copyright © Fejős Éva, Horváth Éva, 2026

Copyright © Central Kiadói Csoport, 2026

Megjelent a Fejős Éva Könyvek gondozásában, 2026-ban.

A Fejős Éva Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.hellokonyvek.hu

A Central Kiadói Csoport az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető!

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiát is.

ISBN 978 963 614 935 2

2024. NOVEMBER 22.,
DÉLELŐTT„Az ott a lába, de jobb, ha nem néz oda”

Valahol sziréna szól. Közel? Vagy távol?

Folyamatosan a fülem közelében hallom.

Angol beszéd. Duruzsolás. Párbeszéd. A fejemnél.

Próbálom kinyitni a szemem. Hol vagyok? Utazás… egy repülőgép lehet? De hová utazom? És kik beszélgetnek a fejem fölött? Miért nem látom az arcukat?

A sziréna jön velünk. Velünk utazik.

Muszáj aludnom…

A sziréna még mindig jön velem. Éva, szedd össze magad, nyisd ki a szemed!

Oké… megvan. Ez fölül valami tető. Oldalról jön be a fény… fekszem… de hol? És a lábam?

A lábamat bámulom, hirtelen felébredtem. A lábam kifelé áll, a lábfejem más irányba hajlik és vér…

Vér mindenütt. Mindent vér borít a lábamnál. Mint egy horrorfilmben.

Hol lehetek? Minden erőmmel gondolkodni próbálok. És felülni, de azt azonnal feladom.

Képtelen lennék felülni.

– Hol vagyunk? – kérdezem. Magyarul.

Angolul felelnek, azt mondják, csukjam be a szemem és ne nézelődjek.

– Hol vagyok? – ismétlem meg automatikusan angolul. – Mi történt a lábammal? Az ott a lábam…?

– Igen, az ott a lába, de jobb, ha nem néz oda – utasít a női hang.

És most egy csapásra rám zuhan a valóság.

Egy mentőautóban vagyok, Bali szigetén, és az a cafatos, véres valami a lábam.

Nem érzek fájdalmat, valami furcsa, lebegős állapotban vagyok, mintha valahonnan távolabbról nézném magam.

– Tud valakit értesíteni? – hajol fölém egy nő. Hosszú haj, ázsiai arc, tört angolság, zöldes póló.

– Igen, megvan a táskám? Kérem a mobilomat.

Odaadják, kiválasztom a párom számát és elindítom a hívást.

Aztán filmszakadás.

2024. NOVEMBER 22.,
DÉLUTÁN„Nyílt törés. Motorbaleset”

– Ébren vagy? – kérdezi valaki magyarul. Kinyitom a szemem. A gyerekeim apja áll fölöttem. Fekszem. Nem tudom, hol vagyok. Értetlenül nézek körül. Lassan esik le a tantusz, és először nem is hiszem el: ez egy kórház! Lassan, valahonnan a mélyről beúszik a gondolataimba egy korábbi kép. Mentőautó, és a… lábam!

Azonnal a lábam felé nézek. A bokámon kötés. Átütött rajta a vér.

– Mi történt? – kérdezem. Rekedt a hangom. Szerintem nem is akarom hallani a választ. Úgyis sejtem.

– Nyílt törés. Motorbaleset.

Filmszakadás.

Súlyos a szemhéjam, az alvásba csúszom, vagy talán menekülök.

Még felrémlik bennem a Vespa, amit nem fogadtam el szülinapi ajándékként tavaly a páromtól. Félek a motoroktól, főleg itt, Balin.

Egy cuki Vespa. De nem kellett. Csak a nyanyajárgány, a három kerekével, amivel mostanában jártam. De most fogalmam sincs, mi történt. Nem vagyok képes gondolkodni, olyan, mintha bealtatóztak volna.

2024. NOVEMBER 23.,
REGGEL„A tavalyi szülinapomra gondolok, amikor a páromtól kaptam egy robogót”

Rémálmok után tiszta reggel.

Ma van a szülinapom!

Nem pont itt és nem pont így terveztem eltölteni.

Infúzió csöpög belém, az ablakon túl, ahol akár pálmák is lengedezhetnének, valami tűzfalat látok.

Kopognak, majd nyílik az ajtó.

Fehér köpenyes, tiszta tekintetű férfi lép be.

– Doktor Braman vagyok, a kórház egyik vezető traumatológus sebésze, tegnap már találkoztunk – mutatkozik be. Én csak a kötésemet bámulom a bokámon. Egy hevenyészve feltekert, véres gézköteg takarja a sebet. Vagy sebeket? Honnan tudjam? Hiszen sosem láttam, milyen egy nyílt törés.

– Nem emlékszem – hunyom le a szemem. – Valójában arra sem emlékszem, miért vagyok itt. Mi történt, hogy történt a baleset.

– Azt mi sem tudjuk, de a lényeg, hogy azonnal meg kell operálni a lábát. Szilánkos, nyílt törést szenvedett motorral, és a kanálisból húzták ki. Vagyis szinte biztos, hogy tele van baktériummal a sebe. Ki kell tisztítani, össze kell rakni, a csontokat szépen egyesíteni. Nyílt töréssel nem viccelünk, és a maga törése elég súlyos eset.

– Akkor… készen állok – felelem, anélkül, hogy több információt képes lennék befogadni. – És az arcommal mi történt? – érintem meg a kötést az arccsontomon. Eddig nem is tudtam róla, hogy ott van.

– A bukósisak sebezte meg. Még szerencse, hogy viselte.

Még szerencse? Utálom a motort. Utálom!

– Mehetünk a műtőbe – erősítem meg a beleegyezésemet.

– Ennek van némi feltétele.

Csend. A padlót nézegeti, mintha látna ott egy oda nem illő foltot.

– Miféle feltétel?

– Csak akkor tudjuk megoperálni, ha előre kifizetik a költséget – mondja halkan, együttérzően a doktor.

Sokszor hallottam olyanról, hogy balesetet szenvedett turisták nem fizették ki az ellátásuk költségeit, és nem volt biztosításuk, ezért csak akkor kezdik meg az ellátást, amikor a biztosító vagy a beteg fizet. De nálunk más a szitu, sóhajtok fel.

– Van biztosításom, és ez nem is igazi motor volt – felelem. – Csak olyan, amit a mozgássérültek is szoktak használni. Bevallom, nem is mernék igazi motorral járni.

– Értem.

– Akkor mi a gond?

– És a nemzetközi jogosítvány motorra?

– ??

– Anélkül nem fizet a biztosító. Van nemzetközi jogosítványa motorra?

– Igen, hogyne lenne.

– Akkor be kell mutatni a biztosítónak.

Azt sem tudom, hol van a jogsim, rémlik, hogy nem is hoztam el legutóbb Balira.

– Méghozzá nagyon gyorsan kell ezt elintézni.

– Gyorsan? – kérdezem, mert tényleg elképzelésem sincs, merre lehet az az irat. De nagyon valószínű, hogy Magyarországon van. És mire megtaláljuk…

Csönd, igen hosszú csönd. Ott áll a doki, pislog le rám, előttem pedig lepereg, ahogy darabokra hullik az életem.

– Mennyibe kerül a műtét? – kérdezem végül.

Az orvos nem tudja, a gazdasági osztálytól keres valaki majd, mondja, mert ő csak összeírta, milyen kezelés, műtét szükséges.

Nem sokkal később érkezik is a gazdasági osztálytól egy nő, és kedvesen bemond egy hatalmas rúpiaösszeget, amiből gyorsan annyit tudok kiszámolni, hogy jóval több, mint ami jelenleg a nemzetközi számlánkon van. Azt a dokitól tudom, hogy most hétvége van, át sem tudunk utalni pénzt erre a számlára úgy, hogy még a hétvégén megérkezzen.

Marad tehát a Wise vagy a Revolut, más esély most nincsen.

– Fel kell hívnom a szüleimet, a barátaimat – csúszik ki a számon.

– Igyekezni kell. A baktérium nem vár, csak szaporodik. Nem szeretnénk, ha szepszis lenne a vége. Sürgesse meg az utalást.

– Össze tudják rakni a lábamat? – bukik ki belőlem a kérdés.

– Meg fogjuk próbálni – feleli.

Erre nem tudok mit mondani.

A tavalyi szülinapomra gondolok, amikor a páromtól kaptam egy robogót. Mert itt, Balin szinte mindenki robogóval jár, aki oda is szeretne érni valahová. Egy harminc kilométeres utazás a szűk, nem autós közlekedésre tervezett utak miatt akár két órán át is eltarthat kocsival. Ez egyébként biztosan vicces a turistáknak, de ha mindennap így kell bejárnod időre a gyerekekkel meg a gyerekekért a suliba, akkor egy idő után már idegesíteni kezd a dolog. És akkor jön képbe a robogó. Nem ritka, hogy két felnőtt és még három-négy gyerek is utazik egy ilyen kismotoron. De Balin robogózni egész más, mint amilyen mondjuk a Duna mellett. Nincs fegyelem, nincs kresz, mindenki az életéért küzd, jobbra tarts van, és senki sem ad elsőbbséget, mert akkor két hét múlva is ugyanott várakozna a sarkon. Ha azt mondom, hogy kaotikus itt motorozni, akkor nem túloztam. Én utálom. De nemigen van más választásom, ha el akarok jutni A-ból B-be x idő alatt.

Az új motor? Tényleg cuki Vespa volt, olyan, amivel a csajok Róma utcáin fotózkodnak. Az első sarokig mentem el vele. Igen, hülyén hangzik, de annyira féltem kimenni a forgalomba, hogy azonnal visszafordultam, és kértem a páromat: vigye vissza oda, ahol vette, maradok inkább a kocsinál. Azzal sosem féltem, pedig itt, Balin autóval is elég kaotikus a közlekedés.

Aztán Canggura költöztünk, rizsföldek, tengerpart. És akadályok az úton, hogy ne tudj kocsival menni, vagy csak sokkal nagyobb kerülővel, ha a suli felé veszed az irányt.

Vagyis rákényszerültem, hogy letegyem a kocsit, és tényleg felüljek egy kismotorra.

Nagy nehezen választottam egy kifejezetten nagymamás robogót, ami maximum hússzal tud menni, három kereke van, és sok országban gyógyászati segédeszköznek számít. Érdekelt is engem, hogy öreges? Csak arra kellett, hogy közlekedni tudjak a szigeten.

A baleset előtt már egy hónapja jártam vele. Igen, volt jogsim. De mire megtalálják a szüleim, addigra lehet, hogy a műtőben kellene lennem. Mert nyilván be kell menniük a házunkba, keresni valamit, amiről én sem tudom, hová tehettem… Vagyis a biztosító már csak utólag tudna fizetni, nyilván.

Őszintén, amikor erre a banyamotorra szert tettem, abban sem voltam biztos, hogy erre a járműre, amivel mozgássérültek is közlekednek, jogsi kell. A múltkor, amikor kanyarodtam három keréken, éreztem, hogy megbillen. Akaratlanul letettem a lábam a talajra, hogy egyensúlyozzak. De hát nem mentem gyorsan. Az a billenés vajon egy jel volt?

– Hogy történt? – fordulok az orvoshoz. Széttárja a kezét.

– Nem tudom. A motorja háromszáz kiló, és a lába aláfordulhatott. Ennyi információnk van. Fölösleges ezt találgatnunk, inkább azt kérem, ne várjon tovább, sürgesse meg az utalást, mert muszáj minél gyorsabban megműtenünk a lábát!

– De hát szombat van. Zárva vannak a bankok Magyarországon, és ez nemzetközi utalás.

– Oldják meg – bólint. – Minél előbb. – Elindul kifelé, de még visszafordul, és hozzáteszi: – …És imádkozzon.

– Imádkozzak? Miért?

– Hogy ne egye meg a baktérium a lábát.

Tessék?! Csak magamban teszem fel a kérdést. Remélem, hogy nem jól értettem, amit mondott, de megáll és megismétli, egy kis magyarázattal. Ugyanis szinte teljesen biztos benne, hogy baktériumok vannak a sebemben, és ha nincs elég fehérvérsejtem meg jó immunrendszerem, akkor megesznek a baktériumok. Valami ilyesmi képet vetít elém.

Ezt látom magam előtt, felém közeledő nagy, sötét baktériumokat, amik aztán belém harapnak, miközben elnyom a fájdalomcsillapítós, morfiumos álom.

2024. NOVEMBER 23.,
ESTE„Egy görögországi lábszépségversenyen első lettem”

Ma van a szülinapom, igen. Még mindig csak az enyém ez a nap.

És hamarosan megyek a műtőbe.

Ez az ajándékom. Ha a számlán lesz a pénz.

De rendben lesz a lábam! Lesz lábam!

Nincs időm, se kedvem azon gondolkodni, hogyan is történt. Mi történt. Hogy kötöttem ki abban a fekáliás csatornában, egy nyílt lábtöréssel. Nekem jött valaki? Vagy kicsúsztam egy kanyarban? Semmire sem emlékszem. De látom a lábamat a kötéssel.

A lábam…

A lábszépségverseny, amit nyertem.

Huszonéves lehettem, és egy görögországi szépségversenyen, amit egyébként meg is nyertem, a lábszépségversenyen is első lettem. Várjunk csak! Volt ott valami érdekesség… de most nem forog az agyam.

Beúszik a múltkori medencés balesetem, amikor kórházban kötöttem ki…

A lábam… a lábam… de miért?

A fájdalomcsillapító gyorsan hat, és megkímél a további tűnődéstől.

2024. NOVEMBER 24.„Kaptam egy esélyt. Van bennem bűntudat, hála, köszönet, félelem és önvád is”

Arra ébredek, hogy ott van a frissen nyitott Wise-számlánkon a hiányzó összeg. Oda utaltak a barátaink a saját Wise-számláikról, kölcsön, amíg kinyitnak a bankok, és tudunk mi is nemzetközi utalást végezni, hogy visszaadjuk nekik a pénzt.

Kaptam egy esélyt. Azt hiszem, nem tudom szavakba önteni, mit érzek. Van bennem bűntudat, hála, köszönet, félelem és önvád is.

Már nem adnak a kórházban reggelit, mert ma valamikor megoperálnak. Folyamatosan fájdalomcsillapítót kapok, így utánanézek az orvosomnak, és megnyugtató dolgokat olvasok róla az interneten. Jó sebész, tapasztalt, rutinos ortopédsebész, aki, ahogy ígérte, megpróbálja tökéletesen összerakni a lábamat.

Délután visznek a műtőbe. Holnapra minden jobb lesz.

Egy óriási filmszakadás következik.

Éjszaka ébredezem, mondja a nővér, hogy dupla szülinapot ünnepelhetek, de legalábbis az új születésnapom ma van, mert a sebész szépen összerakta a csontokat, és kaptam egy könnyített fixatőrt is. Ez nem tudom, micsoda, feltételezem, a vasak, amik kiállnak a lábamból, a kötésből, és még fekve is látom őket.

A nővértől hallom először, hogy a mentő először egy kis helyi rendelőbe vitt, ahová szerintem legfeljebb náthával mennek az emberek. Rögtön tovább is hoztak, de nem tudom, végigjártuk-e az egész szigetet, mire kikötöttünk a Siloam Kórházban. És nagyon furcsa, hogy eltelt két nap a gyerekeim nélkül. Mindig itt voltak a tudatomban, de a lábamon éppen hogy fityegő lábfejemmel, egy véres kötéssel, az ágyban fekve – nem akartam, hogy így lássanak.

Mi lesz velem? Mi lesz most, hogy állítólag sikerült a műtét? Mikor gyógyulok meg teljesen?

Alvás, félálom, zuhanás, félig felébredés… aztán visszazuhanás nagyon mélyre.

De legalább tudom, hogy megvan a lábam. Amikor egy pillanatra felébredek, odanézek. Egy óriási kötést látok, amiből vasak állnak ki.

Alvás.

TARTALOM

2024. november 22., délelőtt – „Az ott a lába, de jobb, ha nem néz oda”

2024. november 22., délután – „Nyílt törés. Motorbaleset”

2024. november 23., reggel – „A tavalyi szülinapomra gondolok, amikor a páromtól kaptam egy robogót”

2024. november 23., este – „Egy görögországi lábszépségversenyen első lettem”

2024. november 24. – „Kaptam egy esélyt. Van bennem bűntudat, hála, köszönet, félelem és önvád is”

2024. november 25. – „Késő van, túl késő. Későn jöttél rá, hogy döntened kell”

2024. november 26. – „Ma meglátogatnak a fiúk. Mosolyognak, de nem viháncolnak úgy, mint szoktak”

2024. november 27. – „Még mindig egy csomó homok jön belőle, mondja. Mosolyog, de ingatja a fejét”

2024. november 29. – „Kicsi sziget, kicsi műtő, kicsi lehetőség, és a baktérium terjed”

2024. december 2. – „Az egyetlen dolgom az, hogy túléljem”

2024. december 3. – „Nem ilyennek képzeltem el azt a pillanatot, amikor megveszem az első business class repjegyemet”

Sok évvel ezelőtt – „Láttam magam előtt a rizsteraszokat, a pálmákat, az Indiai-óceánon a sok-sok szörföst”

2024. december 3., este – „Bali, elmegyek. Nem tudom, mikor jövök vissza”

2024. december 4., reggel – „Fiúk, szuperek, nyaraló üzemmódban a paradicsomban. Anya pedig hazamegy”

2024. december 4., a levegőben – „Alvás, aztán hamarosan leszállás, átszállás, és vár Budapest”

2020. tavasz – „Vennünk kell egy motort, mondja a párom”

2024. december 5. – „Persze, jó kérdés, hogy miért kell ezt az egészet egyedül végigcsinálnom”

2024. szeptember – „Én, aki már ezer éve egyetlen gyógyszert sem vettem be, nyáron egy rakat antibiotikumot beszedtem, hogy legyőzzem a kórt”

2024. december 5., délután – „Van nevetőgázotok? Amitől csak hahotáznék? Mert ha van, akkor kérek, most rögtön”

Másfél hónappal korábban – „Megszólal bennem egy hang, hogy itt a vége. De nem hallgatok rá”

2024. december 6. – „Nem kapok reggelit, hátha megoperálnak, helyette itt a diagnózisom, azt is meg kell emésztenem”

2024. december 7. – „Milyen sok a találgatás, ugye húsevő baktériumom van? És miért jöttem haza, ha Balin élek?”

2024. december 14. – „Alex visszafordul még. – Ha hazajössz, kapsz csokit – mondja. – Ünnepit”

2024. december 16. – „Reggel, amikor kinyitom a szemem, ott lóg a felirat a fejem fölött: mai műtétes”

2024. december 24. – „Ennyi maradt abból a paradicsomból az utolsó képen. Mi ez, ha nem figyelmeztetés?”

2024. december 25. – „Sms-ek, hívások, hangüzenetek. Mindenki kedves velem, de valójában szinte mindenki csak egy kicsit van jelen”

2024. december 26. – „Nincs mit visszapörgetni, nincs mit máshogy csinálni. Nem volt egyetlen pillanat sem, amire rá lehetne mutatni, hogy itt rontottam el”

2024. december 29. – „Engem már december 16-a, a műtét óta pelenkáznak. Vagyis ez így nem helyes, mert ebbe belebetegedtem volna lelkileg. Így a helyes: én pelenkázom magam”

2024. december 30. – „A testem munkát végez közben: gyógyul. Nekem az a dolgom, hogy ne zavarjam”

2024. december 31. – „Kérdés, önvád, önmarcangolás szintén nulla-huszonnégyben: hogy lehetnék anya, jó anya, ha meg sem mozdulhatok?”

2025. január 3. – „Szeretném, ha gondolkodna egy másik lehetőségen is”

2025. január 6. – „Altatás. Fények. Csend”

2025. január 8. – „Egy fiatal szakorvosjelölt szúrja be a nyakamnál végül a centrál vénát”

2025. január 10. – „Nem varázslatot keresek, hanem valamit, amit megehetek, megihatok, bevihetek a szervezetembe. Amitől a testem nemcsak elszenvedi ezt az egészet, hanem részt vesz benne. Amiben hihetek”

2025. január 10. – „Sorolják, mi várja őket: a foci, a pálmák, az új matektanár, a délutáni meccsek, a tenger. Bali az ő világukban egyszerű és természetes”

2025. január 23. – „Én eldöntöttem, hogy megmarad a lábam, és járni fogok!”

2025. január 27. – „Mi marad az ízületből? Mi tart majd? Meddig lehet ezt tisztítani?”

2025. február 3. – „Mert a meditációval, az elme erejével tulajdonképpen meggyógyíthatom magam”

2025. február 8. – „Meddig zabál még engem ez a baktérium?”

2025. február 11. – „Az antibiotikumot pár napja leállították. Nem azért, mert győztünk. Hanem mert nem működött”

2025. február 22. – „Sosem gondoltam volna, hogy egy igazi paradicsomban is úgy tudod érezni, elfogyott a levegőd”

2025. február 25. – „Én vagyok Miss World Hungary! Bocs, én voltam az”

2025. március 3. – „Eltűnik. Ahogy a tűsarkúcipőim is. Bye-bye, tűsarok!”

2025. március 5. – „Ilyenkor kell egy papírzsepi. Amikor érzem, mennyien nem felejtettek el”

2025. március 8. – „Mintha nem is az én életemben történt volna, amikor ott voltam velük, ott rohantunk a tengerparton, bámultuk, ahogy a víz kisodort egy kókuszdiót, és azt hittük, erről szól az élet”

2025. március 9. – „Mekkora celebhír lett volna, hogy a Horváth Éva mindjárt kiugrik az ablakon”

2025. március 19. – „Igaz, nem a gyerekeim várnak, hanem a szüleim, de az, hogy elhagyhattam a szeptikus osztályt, és négy hónap elteltével hazamehetek a kórházból, az már az új életemet jelenti”

2025. március 20. – „Drága nagypapa szűk kis kerekesszékébe simán be tudok ülni, elférek benne. De ahhoz nincs erőm, hogy hajtsam is”

2025. március 24. – „Brutálisan félelmetes volt a tolószékkel. Hajtani, menni, erőtlenül”

2025. május 19. – „Ott ültem, és egy pillanatra megint minden visszacsúszott oda, ahol már annyiszor voltunk. Műtét. Kórház”

2025. május 22. – „Nyáron nem akartam ezzel foglalkozni. Nyáron a gyerekek itthon vannak”

2025. június 6. – „Mert valahol mélyen már érzem: a baktérium eltűnt”

2025. június 12. – „Most pedig… talán visszatérhetek”

2025. június 16. – „És most látom meg először igazán a lábamat. Nem azt, amit megmentettek, hanem azt, ami maradt belőle”

2025. június 23. – „Többen javasolták már, hogy igényeljek mozgássérült-igazolványt”

2025. június 24. – „Szinte megbénít az érzés, hogy nem tudom, mekkora a gyerekeim lába. Egy éve még minden pillanatot együtt éltünk meg”

2025. június 26. – „Sírhatnék, de inkább mosolygok”

2025. augusztus 21. – „Nem tudtam velük futni. Biciklizni. Nem tudtam csak úgy odaszaladni a játszótéren hozzájuk”

2025. november eleje – „Felhívtam, tud-e rajtam segíteni. És tudott”

2025. november közepe – „A járás nem olyan, mint a biciklizés”

2025. november vége – „Mintha a testem végre elkezdene együtt dolgozni velem. Ma történt valami”

2025. december – „Szerintem az univerzum nem ad nekem rokkantkártyát”

2026. február – „Az a láb, aminek gyógyulásához még egy újabb csípőműtétet terveztek, egyszerűen… összeforrt”

Epilógus – 2026. március – „Nem akarom még egyszer végigcsinálni. Nem akarok újra hónapokra eltűnni az életemből”

Képek

További információk:

www.hellokonyvek.hu

www.fejoseva.com

Felelős szerkesztő: Fejős Éva

Szerkesztette: Papp Diána

Tördelés: Sólyom Melinda

Korrektúra: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Tabák Miklós

Fotó: Eszter Erberling Photography

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Water Brush – SIL Open Font License