A könyvről

Túlélés.

Minden azon múlik, hogy kiben bízol.

Aiden O’Hara gyerekkora óta a családfő,
és ez így is fog maradni.

Jade Dixon az a nő, aki vigyáz rá. A fia édesanyja.
Ő az, aki legyőzhetetlenné teszi Aident.

Jade azonban már jóval régebb óta van ebben a játékban. Tudja, hogy mindenkit tönkre lehet tenni.

És amikor a csúcson vagy,
akkor kell leginkább figyelned.

Főleg azokra, akik a legközelebb állnak hozzád...

Martina Cole

Martina Cole 18 évesen lett várandós a fiával. Önkormányzati lakásban élt, tévé nélkül, pénze sem volt, hogy bulizni járjon, így írni kezdett, hogy szórakoztassa önmagát.

Innentől még tíz év eltelt, mire bármit is kezdett az írásaival.

Az ügynökét a neve hangzása alapján választotta, megtetszett neki a Darley Anderson név csengése. Elküldte neki a kéziratot, gondolván, hogy Anderson egy nő. Ez pénteken történt. Hétfőn este Martina épp porszívózott, amikor csengett a telefon. Egy férfihang szólt bele:

– Martina Cole, óriási sztár lesz magából!

A többi már történelem; a Veszélyes hölgy hatalmas szenzáció lett, amikor kiadták, és a legtöbb könyvet eladó bestsellerírók közé emelte Martinát. Mára világszerte a krimi koronázatlan királynőjének tartják.

A Hatalom című regényével megnyerte a British Book Awards díját thrillerkategóriában, a könyvből sikersorozat készült, melyet a Sky1 vetített. További négy regényét megfilmesítettek, háromból pedig színdarab készült.

Martina büszke nagykövete a Reading Ahead és a Gingerbread alapítványoknak, utóbbi az egyszülős családokat támogatja. 2013-ban helyet kapott a Krimiíró Szövetség Hírességek Csarnokában, 2014-ben elnyerte a Variety Legends of Industry kitüntetést.

A fia mostanra felnőtt férfi lett. Martina Kentben él a lányával, és időről időre a napsütötte Ciprusra utazik, ahol két könyvesboltot is nyitott.

Egyedi, erőteljes történetmesélő hangja ütős, életszagú stílusáról ismerszik meg – senki más nem ír úgy, mint Martina Cole.

Freddie Marynek és Lewis Clarknak

Még mindig az én Kahuna burgereim vagytok,
még ha fel is nőttetek!

És Debbie-nek a Karakum boltban!

Életmentő vagy!

Első rész

„Ezek az anyám és testvéreim!”

Máté evangéliuma 12:49

„Mikor a kedves nők butaságra hajlanak

S túl későn jönnek rá, hogy a férfiak csalfák,

Mily báj csitíthatná a nő szomorúságát,

Mily művészet törölhetné el a bűnét?”

Oliver Goldsmith (1728–1774):
A wakefieldi lelkész

Első fejezet

1981

Reeva O’Hara harsány és durva volt, mint mindig, amikor tudta, hogy van közönsége. Pedig még csak reggel negyed kilenc volt, ráadásul a helyi boltban járt épp, de Reeva sose mulasztotta el, hogy szórakoztasson. Mentségére szólt, hogy nagyon vicces tudott lenni, amikor elragadta a hév.

– Szóval azt mondtam nekik, hogy menjetek, és keressétek meg a kibaszott apáitokat, és szerezzetek tőlük egy kis pénzt!

Reeva visítva röhögött a saját szellemességén. Az üzlet tele volt, néhány másik anya is vele nevetett. Reeva vörösre festett szájából mindig cigaretta lógott, hatalmas hasa pedig elárulta, hogy hamarosan szülni fog.

Jack Walters, az üzletvezető kedvelte Reevát. Igazából nem volt olyan rossz lány, egyszerűen csak csúnyán kihasználták a férfiak, akiket mágnesként vonzott. Ő maga is bűvkörébe került. Reeva ugyanis jó megjelenésű, fiatal nő volt, meleg szívű, nagylelkű, és láthatóan normálisan állt hozzá a szexhez. Ellentétben Jack feleségével, Dorisszal, aki úgy gondolta, hogy szexelni koromsötétben kell, és a legjobb, ha minél gyorsabban túl is esnek rajta. De Jack megtartotta magának ezt a megfigyelést, mivel tisztában volt vele, hogy Doris pont annyira korlátolt, mint amennyire sovány. Mintha egy csontvázzal kefélt volna.

Doris Walters nehezen tudta leplezni a megvetését, ahogy Reevára nézett. Reeva megtestesített mindent, amiről úgy vélte, hogy rossz a modern világban.

– Segíthetek, Reeva?

A hangja mindent elárult, és a boltban mindenki tudta, hogy Reeva is tökéletesen ismeri Doris véleményét róla.

Reeva ekkor szélesen, magával ragadóan elmosolyodott, az egész arca megváltozott ettől, aztán hangosan megszólalt:

– Hát már egy mosoly sem jár a kiszolgáláshoz? Úgy nézel ki, mint akin átment az úthenger. – Előrehajolt, mintha kettesben lennének, aztán hangosan felordított: – Megint rajtakaptad, hogy kilóg a farka, mi?

Jack Walters meggyötörten hunyta le a szemét, miközben a boltban felharsant a kacagás.

– Nyugi, Doris, ez a legjobbakkal is megesik – kiáltotta valaki a sorból.

Doris a fiatal nőre nézett, akit tiszta szívéből gyűlölt. A nevetést hallva sarkon fordult, és átsétált az üzlet hátsó részébe. Közben Reeva még egyszer felsikított:

– Akkor ezt igennek veszem!

Jack Waltershez fordult, és kedvesen, Doris hangját utánozva így szólt:

– Drága szívem, ez tízes skálán tíz!

Újra kitört a nevetés. Jack némán szolgálta ki Reevát, de mindenki látta, hogy nagyon keményen küzd, hogy ne röhögje el magát.

Ez volt Reeva O’Hara. Olyan, mint a kovászos kenyér – vagy imádod, vagy gyűlölöd.

Második fejezet

Doris Walters émelygett a megaláztatástól. Biztos volt benne, hogy az a kurva megtalálja a többi vásárló előtt.

Szemei égtek a bent rekedt könnyektől. Vissza kellett tartania a késztetést, hogy odamenjen, felkapjon egy dorongot, és a földbe döngölje azt a kisminkelt lotyót. Mert pontosan az volt, azokkal az átkozott kölykeivel együtt! Mindegyiknek más színű a bőre, az összes különböző apától! Reeva O’Hara mégis úgy járkált közöttük, mintha legalábbis lenne valaki. A haja megcsinálva, festék feldobva, mindig felhívta magára a figyelmet. Doris látta, hogy néz a saját férje Reevára. Mit számított, hogy az a nő pillanatokon belül világra hozza a soron következő fattyút! Naná, majd a rendszer eltartja őket!

Így megy ez manapság: teleszülik gyerekekkel a világot, aztán más fizet utánuk. Az olyan keményen dolgozó emberek, mint ő, Doris. A Reeva-félék meg bútorozott lakást kapnak. Szégyenletes, amit ezek a fiatal lányok művelnek. Az olyanok pedig, mint Doris, akik befejezik az iskolát, dolgoznak, mindent helyesen csinálnak, mégis gyermektelenek maradnak, és végig kell nézniük, ahogy a világ Reevái csak úgy potyogtatják a kölykeiket, játszi könnyedséggel, mintha semmiség lenne. Mert nyilván az is volt számukra. Hol itt az igazság? Doris összeszorította a szemét néhány másodpercre. Ez lesz Reeva ötödik gyereke tizenkét éven belül. Az elsőt tizennégy évesen szülte! Pimaszul kidüllesztette a nagy hasát, mintha valamit nagyon jól csinált volna. Négy helyes fiút szült egymás után, és azt még Dorisnak is be kellett ismernie könyörületesebb pillanataiban, hogy a srácok mindig tiszták voltak, és igazán jól sikerültek. Ráadásul udvarisan viselkedtek, ami tényleg meglepő, ha figyelembe vesszük, hogy mit hallhattak otthon Reevától nap mint nap. Annak a nőnek olyan mocskos volt a szája, mint egy utolsó munkásé.

Doris Walters határtalan féltékenységet érzett, ha Reeva O’Harára gondolt. A fiatal nő mindent megtestesített, amit Doris gyűlölt, és mindene megvolt, amire Doris vágyott. Csinos külső, nyitott személyiség és még egy egyéjszakás kalandból is képes volt gyereket szülni.

Harmadik fejezet

Aiden O’Hara az anyját figyelte, miközben az édességet osztogatott a fiainak. Reeva teljesen kattant volt, de a gyerekeiért mindent megtett. Aiden ezt mindenki másnál jobban tudta, és imádta érte. Igaz, időnként szégyellte, ahogy az anyja a dolgait intézte, de tudta, hogy Reeva így küzd meg a világgal – és a saját életével. Szeretetteljes, gondoskodó nő volt, és Aiden szerint az emberek pont emiatt használták ki. Megesküdött, hogy ha idősebb lesz, rendesen fog gondoskodni róla és vigyáz rá, különösen a férfiak tekintetében. Bár Aiden fiatal volt, sokkal többet látott, mint amennyit kellett volna, igaz, nem sokat tehetett, amíg fel nem nő. Egyelőre mindenben segített Reevának, amiben csak tudott, és vigyázott az öccseire is.

Aiden tisztában volt vele, hogy a mindenféle színt és eredetet keverő család külsőre furcsának tűnik, de ez nem változtatott azon, hogy egy családot alkottak. Az anyja gondoskodott erről. Hagen atya egyszer azt mondta Reeváról, hogy „kedves és nagylelkű teremtés”, és Aiden még tizenkét évesen is le tudta fordítani magának, hogy mit is jelent ez valójában.

Úgy tűnt, hogy Reeva vonzza magához a rossz pasikat, ahogy a nagyanyjuk szokta mondani, de mégis volt benne valami szikra, ami miatt sokan kedvelték. A gyerekei imádták, és az utcájukban sok nő csodálta azért, ahogyan népes családjáról gondoskodott, de azért is, mert mindig makulátlanul tiszta volt.

Aiden összeszedte a testvéreit, búcsúpuszit adtak az anyjuknak, aztán elindultak az iskolába.

Reeva megvárta, míg a három idősebb fiú eltűnik szem elől, aztán kézen fogta a legkisebbet, és széles mosollyal így szólt hozzá:

– Egy csésze tea és kifli a kávézóban? Klasszul hangzik, hm?

Porrick boldogan vigyorgott. Imádta, hogy ő a legfiatalabb, egész nap csak az övé az anyukája, neki ez maga volt a mennyország.

Negyedik fejezet

Eugene O’Hara már hétévesen nagyobb volt a kortársainál. A bőre ébenfekete, a szeme kék, a haja pedig a háta közepét verdeste. Csendes fiú volt, de nem az a félénk fajta.

A tanárnője, Mrs. Bonasara, egy magas, zömök trinidadi nő, szerette Eugene-t. Tudta, hogy ha felnő, meglesznek a maga nehézségei.

Eugene mindig Caroline Alba, egy aprócska, manószerű kislány mellett ült, akinek nagy, kék szeme és hosszú, szőke haja volt. Elválaszthatatlan, de meglehetősen furcsa baráti párost alkottak, nem utolsósorban azért, mert Caroline apja megátalkodott skinhead, vagyis rasszista volt.

Mrs. Bonasara látta, ahogy ők ketten Peter Jonesszal, egy magas, kövér, zsarnokoskodó sráccal beszélgetnek. Peterről mindent elárult nagy, kidülledő szeme és kicsi, komisz szája. A tanár érezte, hogy be fogja váltani azt a korai ígéretet, ami már most lerítt róla: gonosz, hajthatatlan ember lesz belőle, hacsak nem fékezik meg időben. A többi gyerek sem kedvelte, de úgy tűnt, neki ezzel semmi baja nincs. Peter magányos alkat volt.

Mrs. Bonasara szomorúan felsóhajtott. Bárcsak a szülőket érdekelné a saját gyerekük, mennyi fájdalmat és szomorúságot meg lehetne spórolni. A tanárnő látta, ahogy Peter magyaráz valamit Caroline-nak, és csendesen arrafelé indult az osztályteremben, hogy hallja, miről beszélnek – bármi is hangzott el, láthatóan megbántotta szegény kislányt. Újra nagyot sóhajtott, amikor meghallotta Peter visszafojtott hangját:

– Niggerimádó.

Kétségtelenül ez Peter családjának egyik kedvenc szavajárása, hisz minden adandó alkalommal bedobta. De mielőtt Mrs. Bonasara kinyithatta volna a száját, hogy helyre tegye a fiút, a beszólást szintén meghalló Eugene O’Hara máris nekirontott a nála jóval nagyobb Peternek.

Az osztály nagy része megijedt a hangzavartól. Mrs. Bonasarának minden erejét be kellett vetnie, hogy szétválassza a két fiút, és egyáltalán nem lepte meg, hogy igazából Eugene-t volt nehezebb visszafognia. Látta a döbbenetet és a félelmet Peter Jones arcán, és – minden elve ellenére – érzett egy kis elégedettséget, hogy végre az egész osztályt terrorizáló fiú volt az, aki megrémült.

Mrs. Bonasara nagy nehezen magához szorította Eugene-t, majd mérhetetlenül megkönnyebbült, amikor Hagen atya berontott a terembe, és átvette az irányítást.

Hagen atya megtermett ír férfi volt, aki különös vonzalmat érzett az ír whiskey és a Biblia iránt – ebben a sorrendben. De mindenki tudta, hogy igazi tanárember, így újra és újra megmenekült a kirúgástól, persze ezt annak is köszönhette, hogy a gyerekek imádták. A fekete csuha és a fehér papi gallér nélkül bárki bokszolónak nézhette – vagy útszéli csavargónak, attól függ, ki volt a megfigyelő. De valahogy ösztönösen jól kijött a diákokkal, és gyakran képes volt kihozni belőlük a legjobbat.

Mrs. Bonasara elmagyarázta neki, hogy mi történt, és Peter Jones riadtan nézett fel a hatalmas papra, aki egy jól időzített grimasszal még az idősebb fiúknál is elérte, hogy úgy féljenek, mintha az Úr Jézus színe előtt lenne épp jelenésük.

Hagen atya a fiatal Eugene O’Harára nézett, és mély szomorúságot érzett. Ennek a gyereknek túl sok teher nyomta a vállát. Rendes srác volt, okos és jó természetű, akit nem könnyű kihozni a sodrából. Azonban a többi O’Hara fiúhoz hasonlóan igazi látványosságszámba ment, amikor Eugene elveszítette a fejét.

Az atya kicipelte a két bűnöst az osztályteremből, ahol most halálos csend uralkodott. Érezte, hogy mindkét fiú remeg, miközben határozott mozdulatokkal az igazgatónő irodája felé ráncigálta őket. Az egyik a haragtól reszketett, a másik a félelemtől. És Mrs. Bonasarával egyetértésben Hagen atya is úgy vélte, hogy jót tenne Peter Jonesnak, ha végre a saját eszközeivel tanítanák móresre.

Ötödik fejezet

Peter Jones élete egyik legrosszabb napját élte át. Nem elég, hogy kikapott egy verekedésben, de még az anyját is felhívták otthon, az apját meg a munkahelyén, és közölték velük, hogy ez az utolsó figyelmeztetés: nem tűrik meg tovább a rasszista beszédet és az erőszakot az iskolában. Mindennek tetejébe a szülei kénytelenek voltak elviselni Reeva O’Hara tízperces üvöltözős nagyjelenetét, amit az egész környék hallott. Szokás szerint Reeva volt a meccs győztese, a suttogását is meghallották volna Silvertownban.

Peter rosszkedvű volt, és rettegett attól, ami otthon vár rá. Az apja kábítószert terjesztett, egész nap az önkormányzati bérlakásukban ült a haverjaival, sört ivott és drogokat árult. Ezzel szemben az anyja egy romfordi gyárban gürizett, és a folytonos panaszáradatai alapján úgy tűnt, hogy istenverte keményen dolgozik. Finoman szólva nem az ideális otthoni környezet vette körül. Peter mindkét szülőjét utálta különböző okokból, ezért nem is nagyon sietett hazafelé.

A babkonzerves dobozokkal teletömött párnahuzat telibe találta az arcát, és azonnal a földre rogyott. Minden erő kiszállt belőle, amikor felpillantva Aiden O’Harát látta meg, de igazán akkor kezdett el félni, amikor megérezte, hogy a srác valamit ráönt. Mozdulni sem tudott a rettegéstől. Amikor Aiden meggyújtott egy gyufát, és lazán rádobta, előtörtek a könnyei, az idősebbik O’Harából pedig kirobbant a röhögés.

– Ez víz, te kibaszott tuskó! De legközelebb benzin lesz!

Erős ütést kapott a fejére, aztán Aiden hangja komolyra váltott, és a halk fenyegetés még riasztóbb lett:

– Ha még egyszer hozzá mersz érni az öcsémhez, rohadtul kicsinállak! Hallod?

Aiden otthagyta a keserves könnyeket hullató zsírpacnit, és olyan boldogan indult haza, mintha a játszótéren töltötte volna a napját.

Hatodik fejezet

Reeva hamar túljutott az Eugene miatti dühén. Két lábbal járt a földön, és úgy vélte, jobb, ha elengedi az egészet, majd magától megoldódik.

Egy nagy kancsó teát készített – szeretett főzni, a gyerekei vacsorára mindig rendes ételt kaptak. Ma este a család kedvencét készítette: pásztorpitét sajtszósszal és friss káposztával. Ínycsiklandó illat terjengett, és Reeva biztos volt benne, hogy mind repetázni fognak.

Miután a fiúk megmosták a kezüket és az arcukat, Reeva végigmérte őket, ahogy csendben ülnek az asztalnál, és várják, hogy eléjük tegye az ételt. Hirtelen elöntötte az irántuk érzett szeretet; annyira hasonlítottak egymásra, mégis annyi mindenben különböztek.

A baba rúgott egyet, ő pedig szórakozottan a hasát dörzsölgette néhány másodpercig, mielőtt feltálalta a vacsorát. Nézte az ő Eugene-ját, a hatalmas, érzékeny lelkével, ahogy lassan és csendesen eszi a vacsorát. Néha összetörte a szívét. Patsyvel ellentétben – aki a jóképű jamaicai apja külsejét örökölte – az ő Eugene-ja, isten áldja meg a nagy szívét, még annál a nigériai gazembernél is feketébbnek tűnt, aki egy reggelen lelépett, és magával vitte a pénztárcáját és szívét. Valamiért nagyon szerette az afrikait, bár igazából mindegyik gyereke apjába szerelmes volt a maga módján. Reevának óriási szüksége volt a szerelemre, vagyis, hogy egészen pontosak legyünk, a szexre.

Attól tartott, hogy a gyerekei közül Eugene lesz az, akinek a legtöbb szenvedést kell majd elviselnie, hisz nem szimplán sötét bőrű volt, hanem egészen éjfekete. Ráadásul épp annyira jóképű, mint az a mocsadék, aki levette a lábáról azon a téli éjjelen a brixtoni Méhkas kocsmában. A férfi úgy festett, mint egy afrikai herceg, és meg is próbálta beadni Reevának, hogy az. Orvosira járt, együtt töltötték az egész a telet. Aztán eltűnt, és otthagyta őt a két gyerekével, plusz a harmadikkal, aki akkor már úton volt, egyetlen fillér nélkül. Reevát ez utóbbi bántotta igazán.

Megvonta a vállát, és összeszedte magát. Elég hamar megtanulta, hogy a megbánásnak semmi értelme. Csak rossz kedve lett tőle az embernek, és ha valaha bármit is megbánt élete során, a fiait sosem. Ők adtak értelmet az életének, ők az ereiben csörgedező vér, nélkülük megőrülne. Nekikezdett a saját maga által főzött vacsorának, miközben elégedetten pillantott az aznap kivasalt nagy kupac ruhára, és boldogan szívta be a sütőben készülő almás pite illatát. Elmosolyodott. Bármit is akar még az élettől, a létének értelmei itt voltak vele, ebben a konyhában.

Befejezte a vacsorát, és sodort magának egy füves cigit; esténként megengedett magának egy kis pöfékelést, ez felvidította és megnyugtatta. A mai nap után szüksége is volt erre.

Két órával később a fiúk megfürödtek és pizsamában voltak, a konyha pedig újra olyan tisztán és rendezetten ragyogott, mint új korában.

Lefektette a két kisebbet, aztán megengedte Aidennek és Patsynek, hogy egy darabig még fent maradjanak, és hogy a kanapén összebújva nézzék vele a tévét. Ekkor folyt el a magzatvíz, és Reeva tudta, hogy család legújabb tagja végre úton van.

Gyorsan felült, megkérte Aident, hogy szaladjon át a szomszédba, és szóljon Mrs. Obanának, hogy itt az idő. Aztán fusson a nagyihoz, és mondja el neki ugyanezt. Aiden rohant, hogy teljesítse az anyja parancsát.

Aztán megkérte Patsyt, hogy menjen fel, és vigyázzon az öccseire. Reeva feltápászkodott a kanapéról, és átment a konyhába. Tudta, hogy Vera Obana szereti az ő teáját, és mosolyogva feltette a vizet forrni.

A magas, vékony Vera egy guyanai fickóhoz ment hozzá, aranyos párt alkottak. A szőke nő bábaasszony volt, és mindig őt hívták, amikor Reevánál beindult a szülés. Reeva rettentő büszke volt magára, hogy minden fiúgyermekét otthon szülte, a lehető legkisebb felhajtással.

Amíg felforrt a víz, sodort magának egy újabb spanglit; jól fog jönni, ha a fájások igazán beindulnak. Reeva nem szerette a kórházakat, megrémítették, és úgy érezte, egy olyan egészséges fiatal nőnek, mint ő, nem kell odamennie, hacsak nem feltétlenül szükséges.

Mostanáig a szülései úgy zajlottak, mint a borsópucolás, simán és könnyen, szóval túlságosan nem zavarta az előtte álló vajúdás, valójában már örült is neki. Alig várta, hogy világra jöjjön ez a baba. Gyűlölte a végeláthatatlan utolsó heteket, amikor mindig fáradtnak és kövérnek érezte magát. Reeva imádta a babákat. Olyan kis tehetetlenek voltak még, és mindenben az anyjuktól függtek; ez volt az egyetlen idő egész életében, amikor úgy érezte, hogy szükség van rá. Minden gyermeke megadta neki azt az érzést, hogy fontos, hogy van valami célja. Kiteljesedett általuk, és valamiféle jó dolog született ebben a káoszban, amit életnek hívunk.

Kedvelte Verát, és nagyra értékelte higgadtságát, nyugodtságát. Mindig barátságosan elcsevegett vele a semmiről, és aztán, mielőtt Reeva észrevette volna, már ott is feküdt a hasán a baba, és kész, meg is voltak.

Húsz perccel később megérkezett az anyja, és átvette a háztartást. Reeva végre hátradőlhetett. Annie O’Hara hangja megnyugtatón csengett, és miközben Reeva a nagy franciaágyban feküdt egy halom újság mellett, megengedett magának egy kis mosolyt a lenti hangok hallatán:

– Istenemre, képen váglak, ha még egy szót meghallok!

Igen, az anyja itt volt, és hallotta, ahogy a fiai a mamán nevetnek, amíg az zsémbelődik velük. A gond csak az volt, hogy Annie fegyelmezésének nagyobb volt a füstje, mint a lángja. A fiúk ezt pontosan tudták, ahogy Reeva is.

Vera halkan felnevetett, és azt mondta:

– Elég hangos, de a srácok úgyis tudják, hogy csak a szája jár.

Hetedik fejezet

Már hajnal egy óra is elmúlt, és Aiden aggódott. A feszültséget tapintani lehetett a házban, ilyet még soha nem érzett. Magának se merte bevallani, de ez nagyon megrémítette. A nagyanyja is elhallgatott, ilyen se fordult még elő.

Vera hívta a mentőket, azaz valami nagyon nem volt rendben. Aiden erőlködve nyelt egyet.

Bedugta a fejét az ajtón, és látta, ahogy az anyja ott fekszik falfehéren, a szeme csukva van a kimerültségtől. Aiden észrevette, hogy minden csupa vér. Vera kétségbeesetten próbálta elállítani a vérzést.

Vészhelyzet van, ezt felfogta, és percről percre rémültebb lett. Eszébe jutott, hogy ha bármi is történne az anyjukkal, akkor magukra maradnak; tudta, hogy a nagyanyjuk nem bírna el velük. A vegyesboltig is nehezen talált el, képtelen lenne négy hangos sráccal elbánni. Aiden életében először élt át igazi félelmet. Cseppet sem tetszett neki az érzés. Sírni akart, de tudta, hogy nem teheti, a kisöccsei nem vehetik észre, hogy mekkora baj van. Erősnek kellett lennie, mindannyiuk miatt.

Végre megérkezett a mentő, és Aiden fellélegzett. Ragaszkodott hozzá, hogy bemenjen az anyjával a kórházba, pedig a felnőttek nem akarták. Félt elmozdulni mellőle, nehogy történjen valami akkor, amikor nincs ott. A mentőautóban mellette ült, fogta a kezét, és azt kívánta, bárcsak visszanyerné az eszméletét. Olyan fehérnek és sebezhetőnek tűnt, ahogy feküdt ott a hatalmas hasával; a szeme alatt nagy fekete karikák látszottak. Aidennek ismét vissza kellett nyelnie a könnyeit, miközben az anyját nézte.

Aztán hirtelen elszabadult a pokol – durván félrelökték az útból, ahogy a mentősök odarohantak, hogy megkezdjék az újraélesztést. Azon kapta magát, hogy imádkozik, aztán végre az anyja kinyitotta a szemét, és ránézett. Aidenre mosolygott, ő pedig rávetette magát, szorosan ölelte, eleredtek a könnyei és a szorító félelem a szíve körül engedni kezdett.

Tíz perccel később világra jött a kishúga, a maga iszonyú gyönyörűségében. Aiden lenyűgözve figyelte, ahogy megmosdatják és az anyja karjaiba helyezik. Reeva sírt a boldogságtól. A nők titkos ereje. Aiden fiatal kora ellenére tudta, hogy egy férfi, akármilyen kemény fából is faragták, soha nem lenne képes megszülni egy gyereket, aztán mosolyogni, mintha mi se történt volna.

Az anyja intett neki, hogy menjen oda hozzá. Aiden leült mellé, és áhítattal nézte az újszülöttet, aki ilyen nagy drámával jött világra.

A mentős beletúrt a hajába, majd kedvesen így szólt:

– Született egy hugicád, kishaver. Vigyázz rá mostantól, te vagy a nagy testvér, ezt ne felejtsd.

Aztán vidáman így szólt Reevához:

– Jól időzített, az biztos. Hajszálon múlt. Egy pillanatra azt hittem, hogy elveszítjük magát.

Reeva fáradtan elmosolyodott, majd így válaszolt:

– Egy babánál azért több kell, hogy elpatkoljak! Annál sokkal keményebb csaj vagyok.

– A vérzés mindenesetre már elállt, de szerintem vérátömlesztésre lesz szüksége, mielőtt hazaengedik. És kell néhány öltés is. De összességében azt hiszem, egész jó lett az eredmény.

Reeva lenézett az új csöppségre, és gyengéden így szólt:

– Ó, Aiden, fiam, tudhattuk volna, hogy lány lesz, igaz? Ezt a nagy hajcihőt!

– Rád hasonlít, anya!

A mentős velük nevetett.

– Szeretnél te nevet választani neki, fiam?

Aiden bólintott, hirtelen szégyenlős lett. Lenézett az új hugica ráncos, vörös arcára, és komolyan megszólalt:

– Olyan, mint Agnes nővér az iskolában! Mindent elfuserál maga körül, és ő is ilyen kis nyomorultul néz ki.

Reeva vidáman felkacagott, és így felelt:

– Akkor Agnes! Agnes Marianne O’Hara. Szerintem szépen cseng.

Átadta a kistestvért Aiden karjába, hátradőlt, és lehunyta a szemét. Ez volt az első alkalom, hogy bonyodalmakat élt át a szülésnél, és be kellett vallja, hogy ez megijesztette. Abban a pillanatban, egyszer s mindenkorra eldöntötte, hogy ez a kishölgy lesz az utolsó. Öt gyereket hozott a világra, és még mindig csak huszonhat éves volt. Most azt érezte, ideje megállnia. Gondolhattak róla bármit, de azért nem volt olyan ostoba, mint amennyire mások hitték.

Nézte, ahogy legidősebb fia babusgatja a kishúgát, és elégedettnek érezte magát. Bármi is történjék ezután az életében, megszülettek a gyerekei, és ez az egyetlen dolog, ami számít. Ők az állandóság az életében, és volt annyi esze, hogy megértse: ők az egyetlenek, akik valaha is tiszta szívből szeretni fogják.

És Reevának óriási szüksége volt a szeretetre.

Nyolcadik fejezet

Aiden nézte az emberiség ezen apró darabkáját, a kishúgát, és olyan erősen öntötte el a szeretet, hogy szinte megrémült tőle. Imádta a családját, főként az édesanyját, és ez az új kisbaba még nagyobb hatással volt rá, mint korábban a többiek. Már ilyen picinek is gyönyörűnek látta, sötét, selymes szempilláival és kifejező, kék szemeivel. Úgy érezte, mintha a saját gyereke lenne.

Tőle fog függeni, akárcsak az anyja, az ő vére. Ez nagyon fontos volt Aidennek, bár ezt magának így nem tudta volna megfogalmazni. Ennek a kislánynak nem volt senkije, aki igazán gondoskodhatott volna róla. Az anyja nem volt százas. Bár minden tőle telhetőt megtett, nem lehetett tudni, mikor dobja be a törölközőt, és indul el a maga útján.

A kicsi Agnes megérkezése mélyen érintette Aident, és megfogadta, hogy mindent megad neki, amit csak lehet. Azzal is tisztában volt, hogy nőként Agnesnek nem sok jár, de Aiden gondoskodni fog róla, hogy megkapja, amire szüksége lesz, bármi áron. A család volt a legfontosabb, és mint az O’Hara család feje, Aiden elhatározta, hogy az lesz élete feladata, hogy mindenkivel minden rendben legyen körülötte.

Reeva figyelte, ahogy a legidősebb fia puszit ad a húgának. Egyszerre boldognak és nyugtalannak érezte magát. Aiden hajlamos volt néha túlságosan komolyan venni a kötelezettségeit, de ahogy Reeva anyja mindig kihangsúlyozta, jó, hogy legalább valaki megtette ezt.

Az anyja olyan rohadt jól ismerte őt.

Kilencedik fejezet

1984

–Arohadt életbe, anya! Az a fickó egy nagy kalap szar!

Reeva teátrálisan felsóhajtott, miközben hallgatta, ahogy a legidősebb fia kiakad az aktuális szeretőjére. Hihetetlen, hogy Aiden milyen prűd tud lenni néha.

– Lehet, Aiden, de az én kalap szarom. És szeretem őt.

Tényleg szerette. Nagyon is. Képtelen volt a fia szemszögéből látni saját magát. Fogalma sem volt, hogy mások számára hogyan fest ez a helyzet. Azt meg pláne nem értette, hogy a gyerekei mit gondolnak erről.

– De anya, úgy bánik veled, mint egy igazi köcsög.

Lehet, hogy a fia igazat mondott, de Reeva nem tudott lemondani erről az új pasiról. Tony Brown mindent megtestesített, amire valaha is vágyott. Nagydarab, fekete, jóképű fickó, aki azt mondta neki, hogy szereti, és ő pontosan ezt akarta hallani. Megkefélte rendesen, és neki csak ez számított. Reeva nagyon érzéki nő volt, aki mindig összekeverte a szexet a szerelemmel. Ő volt az évszázad numerája, de ezt leszámítva az égvilágon semmit se jelentett a szeretőinek. A férfiak mind tisztában voltak ezzel, csak Reeva nem.

A legidősebb fia már sok évvel korábban megérezte ezt, pontosan tudta, mit tartogatnak a lapok Reeva számára. Az egész gyerekkora erről szólt.

Hajnali három felé járt, amikor Tony Brown megpróbálta berúgni a bejárati ajtót. Az a fajta színjáték történt, amiben Reeva mindig is jeleskedett. Mindig óriási balhét csinált, amikor a férfi, akiről azt hitte, hogy szereti őt, nem adta meg neki, amit akart. Aiden pedig újra és újra mellette állt.

Mindketten hallották, ahogy a keret miszlikre törik, mikor Tonynak végül sikerült berúgnia az ajtót a kicsi előszobába. Aiden bosszankodva forgatta a szemeit, miközben kisétált a bejárathoz, és próbálta Tonyt kituszkolni, bár nem sok reményt fűzött hozzá, hogy sikerül.

– Tudod, hogy mit művelt, Ade? Az a kibaszott, gonosz kurva!

Aiden nyugodtan állt a feldühödött férfi útjában, és próbálta csitítani a haragját. Reeva félrészeg volt, a válium is megtette hatását, és egyáltalán nem fogta fel, mennyire nincs rendben ez a jelenet. Csak az járt a fejében, hogy akarja Tonyt, de Tony nem akarja őt többé. Reeva világában ez annyit jelentett, hogy vissza kell vágni, bármilyen eszközzel, ami csak a keze ügyébe kerül. Ebben az esetben például elment Tony otthonába, és borította a bilit a feleségének a tíz éve tartó viszonyukról.

Aiden állta a sarat, Tony Brown pedig, akármilyen részeg és betépett is volt, rádöbbent, hogy a kicsiknek ki kell maradniuk ebből a balhéból, akármit is tett ellene Reeva. Nézte a lépcsőn álló gyerekeket, és pillantása a kislányon állapodott meg, aki döbbenten figyelte tágra nyílt szemekkel. Látszott, hogy reszket. Tony érezte, ahogy a harag kiszáll belőle. Halkan Aidenhez szólt:

– Sajnálom, haver. De anyád rohadtul felcseszte az agyamat ma...

Aiden tiszta szívből próbálta megérteni a férfi reakcióját. Az anyja mindig kiborult, amikor megbántották. És amikor kiborult, akkor nagyon odatette magát, semmit se vett félvállról.

Agnes az anyjához rohant, átölelte a lábát, látszott, hogy mennyire megijedt a házban uralkodó feszültségtől. Reeva felkapta, és hangosan így szólt:

– Na húzzál! Menj vissza a rusnya feleségedhez meg a kölykeidhez! Semmire se voltál jó, te mocsok! Még az én Eugene-omnak is nagyobb van, mint neked!

Aiden kétségbeesetten hunyta le a szemét. Pontosan tudta, hogy egy olyan ember, mint Tony Brown, egy ilyen beszólás mellett nem fog elmenni. Az egész utca hallgatta a nagyjelenetet, mind kijöttek, hogy lássák az „O’Hara-kabarét”. Nem ez volt az első, így ért véget Reeva összes kapcsolata. Feltéve, ha a szóban forgó férfi nem szívódott fel csak úgy az éjszakában. A gyávábbak általában ezt tették, amikor látták, hogy Reevának elborul az agya.

– Csoda, hogy egyáltalán érzel valamit a lábaid közt! Pedig egy olyan nőből jöttél elő, akinek annyi kibaszott pasija volt, hogy megszámolni se tudja. Olyan, mint a metróalagút, mindenki átment már rajta!

Aiden érezte, hogy megint kezd elfajulni a helyzet, ezért elszántan odalépett Tony Brownhoz, és átlökte a széttört ajtónyíláson.

Tony lenézett a fiúra, és elszégyellte magát. Aiden jó gyerek volt, nem érdemelte meg azt a szar helyzetet, amiben Reeva szinte lubickolt. Esdeklően kinyújtotta a kezét, és szomorúan így szólt:

– Reggel megcsináltatom az ajtót, rendben?

Aiden szomorúan mosolygott.

– Persze, Tony. De most hordd el magad. Ezeknek a srácoknak iskolába kell menniük holnap.

Tony megszégyenülten kullogott el a szomszédok előtt, akik mind azon voltak, hogy lássák a drámát. Közben átkozta magát, hogy megfutamodott. De ez a nő még egy szentet is lekap a tíz körméről! Most kénytelen hazamenni, a felesége szemébe nézni, és meg kell próbálnia helyrehozni a károkat, már amennyire lehet.

Reeva nézte, ahogy Tony elmegy, szorosan magához szorította a lányát, és belesírt a kislány sűrű hajába. Ettől Agnes nyöszörögni kezdett. Aiden próbálta visszatenni a bejárati ajtót a helyére, már amennyire tudta, aztán átvette a húgát, odaadta Patsynek, majd bevezette az anyját a konyhába. Leültette egy székre, gyújtott neki egy cigit, és töltött egy nagy adag vodka-kólát.

Reeva nézte a fiát, ahogy gondoskodik róla, és érezte, hogy a könnyei még sűrűbben potyognak. Ő volt az egyetlen férfi, akire valaha is számíthatott – az ő Aidenje. A fiai mind olyan jók voltak hozzá. Patsy, az ég áldja meg érte, visszafektette a többieket az ágyba, és végre megint mintha visszakerültek volna a normális kerékvágásba.

Aiden rágyújtott, és feltette a vizet forrni, hogy főzzön egy teát.

– Ezt be kell fejezni, anya, te is tudod. Megijesztetted Agnest, és értem, hogy mekkora rohadék ez a Tony Brown, de akkor se kellett volna a feleségénél bemártanod.

Reeva megtörölte a szemét a kézfejével, majd szomorúan így szólt:

– Miért történik mindig ez velem, Ade?

Aiden kitöltötte a teát, és összeszorult a szíve az anyja hangjában sejlő teljes kétségbeeséstől. Reeva éppúgy tudta a választ erre a kérdésre, mint ő, de aztán Aiden mondta ki. Az asztalhoz vitte a teákat, leült mellé, megfogta a kezét, és őszintén nekikezdett:

– Mindig a rosszakat választod, anya. Összeakadsz velük, aztán napokon belül beköltöznek ide. És már kezdődik is a harc. Hagyd a francba a pasikat egy darabig, és várd ki, amíg olyan jön szembe, aki jó lesz neked.

Reeva a könnyein keresztül mosolygott a komoly fiúra, aki őszintén próbált tanácsot adni neki. Csak tizennégy év volt köztük a korkülönbség, és ez akkor érződött leginkább, amikor így összeültek beszélgetni. Aiden folyton próbálta összerakosgatni Reeva széthullott életének darabjait.

– Mondok neked valamit, anya. Fogalmam sincs, kit veszek majd feleségül, csak annyit tudok, hogy rendes nő lesz.

Reeva mosolygott magában. Még csak tizenöt éves, mégis olyan bölcsnek látszik. Sokkal bölcsebbnek nála.

Amikor meghallotta, hogy Agnes hangosan sírni kezd, Aiden felkapta a teáját, adott egy puszit az anyja arcára, és átölelte pár pillanatra.

– Áthozom az ágyamba ma éjjelre, és Patsyt is. Mondok nekik egy mesét.

Miközben kiment, a válla felett visszaszólt:

– Sehová ne menj ma már, oké? Feküdj le, és felejtsd el azt a vadbarmot.

Reeva nem vette a fáradságot, hogy válaszoljon neki.

Tizedik fejezet

Frank James kedvelte Aiden O’Harát. Valójában az összes O’Hara gyereket bírta, még úgy is, hogy egy sorscsapás volt mind. Az anyjukat, Reevát is kedvelte, bár kétségbeejtőnek tartotta azt, ahogy élt. De Aiden okos srác volt, és megérdemelte, hogy esélyt kapjon egy jobb életre.

Ahogy az O’Hara-ház felé lépkedett, Frank meg se lepődött azon, hogy egy munkás épp visszahelyezi a bejárati ajtót, és javítja a keretet. Nem ez volt az első alkalom. Bement a házba, Reeva nevét kiáltozta, közben mozgolódást és sutyorgást hallott a hálószoba felől. A konyhában a kicsi Agnest hálós járókába tették, hatalmas, komoly szemekkel figyelte őt. Egy újabb gyönyörű gyerek – Reevának kivételesen szép gyerekei vannak.

Reeva rövid pongyolában leviharzott a lépcsőn; kilátszottak hosszú, karcsú lábai, a kezében, mint mindig, lógott a cigaretta.

– Ó, Mr. James! Nem számítottam magára.

Reeva vidáman mosolygott, miközben feltette a teáskannát. Frank meglehetősen élvezte a látványt. Nagyon csinos nő volt, és Frank tudta értékelni a szépséget. Azt is észrevette, hogy a szétzúzott bejárati ajtót leszámítva a ház többi része, mint mindig, makulátlanul tiszta.

– Gondoltam, beugrok, Aiden miatt.

Frank leült a konyhaasztalhoz, majd nyugodtan így szólt:

– Korábban már ugye beszéltünk róla, hogy nagyon okos fiú, és véleményem szerint tovább kellene tanulnia. Az egyetem is szóba jöhetne, ha elküldi a jelentkezést.

Reeva hízott a büszkeségtől a férfi szavai hallatán, és barátságosan rámosolygott.

– Persze hogy okos, Mr. James. Tuti, hogy az öregétől örökölte az eszét, mert én olyan sötét vagyok, mint a szar, de ezt ugyebár maga is tudja.

Frank lehunyta a szemét. Az egyetlen dolog, amihez képtelen volt hozzászokni, az a diákok és a szüleik ocsmány beszéde.

– Ismeri a fiamat, igazából az összeset. A saját útjukat fogják járni. Úgy értem, én bátorítom őket, de nagyjából ez minden, amit tehetek.

Frank elvette a bögre teát, amit Reeva felé nyújtott, megköszönte, de közben képtelen volt levenni a tekintetét a melleiről, amelyek még mindig feszesnek látszottak. Pedig Reeva már öt gyereket szült. A saját felesége mellei rejtélyes módon eltűntek az egyetlen lányuk világra jötte után – na nem mintha a kiinduló állapot túl erős lett volna.

Reeva leült, méltóságteljesen keresztbe tette a lábát, és Frank nyakát elöntötte a forróság a gallérja alatt. Tényleg zavarba ejtő egy nő. Enyhe szexillat lengte körül. Szex és szabadság, így jellemezte magában Frank. Az érzékiség benne volt a génjeiben, ő maga volt az érzékiség. Már akkor is észrevette ezt, amikor a lány még iskolába járt. Fanyarul mosolygott, amikor eszébe jutott, hogy Reeva már akkor is vonzotta a bajt.

– Ha nincs ellenére, Reeva, szeretnék Aidennel négyszemközt beszélni, hogy végiggondoljuk a lehetőségeit. Nem szeretném, ha elcsúszna valami apró buktatón – sóhajtott Frank. – Aiden most tizenöt, és egyre nehezebben kezelhető. Kézbe kell venni a dolgait lassan, különben késő lesz.

Reeva tudta, hogy a férfi halálosan komolyan gondolja, amit mond, és értékelte, hogy ennyire szívén viseli fia sorsát. De látta a helyzetet a maga valójában. Tudta, hogy ha Aiden nem akar dolgozni, akkor senki vagy semmi sem fogja rávenni.

– Hé, Reeva! Kész az ajtó.

Reeva felállt, és kiment a konyhából. Frank hallotta, hogy nyílik egy ajtó, és egy férfi cammog lefelé a lépcsőn. Semmi mást nem viselt, csak az alsónadrágját. Pénzt nyomott a munkás kezébe. Frank nagyon zavarba jött, amikor Tony Brown besétált a konyhába, mintha otthon lenne, és töltött magának egy csésze teát.

Reeva rágyújtott még egy cigire, amikor visszajött, és bemutatta őket egymásnak:

– Mr. James szerint Aiden sokra viszi. Akár egyetemre is mehet.

Tony a mosogatónak dőlve szürcsölte a teáját.

– Ez egyáltalán nem lep meg. Klassz srác, vág az esze, mint a borotva. Tudom, hogy megy neki a matek.

Franket meglepte, hogy talált egy szövetségest. Kapva kapott a lehetőségen, és nagy fontoskodva nekifogott:

– Aidennek kell valaki, aki biztosan irányítja, Reeva. Tényleg nagyszerű egyetemista lehetne belőle. Irodalomból is tehetséges. Hermann Hessén csak úgy átsuhant!

Reeva büszkén mosolygott.

– Huh, azért a második világháborút jól összehozta a pasas. Történelmileg, vagy hogy. De nem egy háborús bűnös volt amúgy?

Frank erre nem reagált, inkább folytatta:

– Egyeztettem a családsegítő szociális munkással, és ő is egyetért velem abban, hogy Aidennek szüksége lenne egy kis segítségre. Most van rá lehetősége, és igazából ez az egyetlen esélye, hogy magániskolába menjen, ahol hozzá hasonló gyerekekkel foglalkoznak. Ahol nyugodt környezetet biztosítanának neki, hogy lehetősége legyen tanulni anélkül, hogy...

Frank körbenézett, és hirtelen elakadt a szava. Úgy érezte, megfagyott a levegő körülötte. Reeva nem mosolygott többé, nyílt gyűlölettel bámult rá.

– Mi? Úgy érti, hogy hagyjon itt engem? Hogy menjen el ebből a házból?

Frank próbált kedélyesnek tűnni.

– Csak a tanév idejére, Reeva. Ez egy nagyszerű lehetőség neki, de tényleg.

Reeva meggyújtott még egy cigit, Frank képébe fújta a füstöt, és durván odaszólt:

– Kifelé!

Frank lefagyott pár pillanatra. Ez az egyetlen szó konkrét hadüzenetnek hangzott, és Reeva valóban így is értette. Borzasztó volt még a gondolat is, hogy elveszik tőle Aident.

– Mondja meg annak a kibaszott gyámügyesnek, hogy előbb hajítom át azon a kurva falon, mint hogy hagynám, hogy elvegyék tőlem a fiamat. Erre itt és most megesküszöm! Na gyerünk. Húzás kifelé!

Tony Brown szigorúan felemelte a kezét.

– Várj egy picit, Reeva. Szerintem a suli hasznára válna Aidennek. És Frank mondta, hogy a szünetekben itthon lenne. Ez egy jó lehetőség, pláne, hogy egy rohadt filléredbe se kerül.

Reeva nekiesett:

– Tony, ehhez mocskosul semmi közöd, oké? Az én Aidenem kibaszottul nem megy sehova. Kibaszottul. Sehova. Ennyi, le is zártam. És most, ha nem haragszik, Mr. James, vissza akarok menni az ágyba a pasimmal, mielőtt még a felesége megjelenik, vagy a srácok hazaérnek a suliból. Na viszlát! A válaszom nem, kösz.

Tony szomorúan ingatta a fejét Frank felé, mintha azt mondaná: „Én megpróbáltam.”

Reeva kikísérte a férfit, és becsapta mögötte az ajtót, hogy csak úgy döngött. Agnes egy nyikkanás nélkül nézte végig az egészet. Csak bámult rájuk a nagy szemeivel, amelyekből valami megfoghatatlan öregség áradt.

– Nem vagy magadnál, Reeva. Ez egy szuper esély lenne annak a kölyöknek, és tudod, hogy milyen okos. Majdnem leharaptad annak a pasasnak a fejét.

Reeva könnyeit nyeldesve megrázta a fejét. Tudta, hogy Tonynak igaza van, de nem tudott volna meglenni Aiden nélkül. Ő fizette be a számlákat, ő osztotta be a pénzt, ő segített neki talpon maradni. Ő volt a család esze, nélküle nyom nélkül elnyelte volna a sodrás. De ezt hogy magyarázta volna el Mr. Jamesnek? Hogy értette volna meg vele, hogy azért nem akarja, hogy továbbtanuljon, mert Aiden nélkül – akármilyen gyerek is volt még – egyetlen napot se tudott volna túlélni?

– Nem megy sehová. Belehalnék, ha valamelyik gyerekem nem lenne mellettem.

Tony odalépett hozzá, és szorosan átölelte. Tegnap éjjel jött vissza fülét-farkát behúzva, mert a felesége kidobta. Tudta, hogy Reeva befogadja.

– Jó anya vagy, Reeva. De az a szivar adott volna egy esélyt Aidennek, hogy kikeveredjen ebből az egészből – mutatott körbe a szobán.

Reeva tudta, hogy maximálisan igaza van. De akkor sem engedhette el a fiát.

Tizenegyedik fejezet

Aiden teljes nyugalomban figyelte az igazgatót. Pontosan tudta, hogy Mr. James mit élt át előző nap náluk, de már rég túl volt azon, hogy az ilyesmi zavarba hozza. Mialatt hallgatta, ahogy a férfi arról a csodálatos lehetőségről beszél, amit felajánlanak neki, megengedte magának a luxust, hogy egy kicsit izgalomba jöjjön miatta. De azt is tudta, hogy felesleges. A szociális munkás, Marjory Smith kedves nő volt. Mondjuk, annyi az agya, mint egy töknek, legalábbis az anyja mindig ezt mondta róla. De a szíve azért a helyén volt. Aiden szerette volna kihasználni ezt a lehetőséget, de egyszerűen nem lehetett. Reeva öt percig sem bírná ki nélküle. Egyik katasztrófából a másikba sodródott, így élt. Igaz, nem szándékosan, de sok szempontból úgy viselkedett, mintha még mindig gyerek lenne.

Így hát hevesen megrázta a fejét.

– Mégis miért akarnék egy ilyen helyre menni? Távol az anyámtól, a testvéreimtől?

Marjory Smith a jóképű fiút figyelte, aki félelmetesen magas IQ-val rendelkezett, ám az anyjának az égvilágon semmi erkölcsi tartása nem volt. Sírni tudott volna, hogy egy fiatal élet így elkallódik. Sejtette, hogy Aiden retteg magára hagyni az anyját, hogy az egyedül boldoguljon. Marjory csodálta ezért, de elkeserítette, hogy lemond egy ilyen lehetőségről, csak mert az anyja nem tudja kontrollálni a szexuális igényeit. Mert akárhogy is csűrjük-csavarjuk, minden erről szólt: Reeva O’Haráról és az ő soron következő hódításáról. A kalandok sűrűn követték egymást, tele szenvedéllyel, és mindegyik könnyekkel végződött.

– Kérlek, Aiden, csak gondold át, jó? Itt van minden, amit tudnod kell. Csak nézd át a hétvégén, és ha meggondolod magad, csörgess meg. De ne várj sokáig, az ilyen helyeket azonnal feltöltik.

Aiden elvette a felé nyújtott mappát, aztán magára hagyta Mr. Jamest és Marjoryt. Tudta, hogy róla és arról fognak keseregni, hogy visszautasítja az ajánlatot. De mégis mennyi választása volt? Behajította a mappát a legközelebbi kukába, és ment, hogy összeszedje a testvéreit. Úgy tűnt, hogy Tony Brown még egy darabig a képben lesz, és Aiden figyelmeztetni akarta őket. Az az átkozott Reeva, néha tényleg felhúzta a hülyeségeivel.

Tizenkettedik fejezet

Tony hívta Aident, hogy menjen el vele kocsikázni, pár font is kinézett neki, ha vele tart. Aiden gyorsan ráállt, mindig jól jött egy kis pluszpénz. Tudta, hogy Tonyval nem legális meló vár rá, de ez sem zavarta. Tizenöt volt, pontosan vágta, hogy működnek a dolgok.

Ahogy Essex felé hajtottak, Aiden kibámult az ablakon, és nézte az elsuhanó tájat. Tetszettek neki a szép házak és a nagy kertek.

– Egyszer lesz egy ilyen házam, Tony.

Tony felnevetett.

– Ebben biztos vagyok, Ade. Ha jól sejtem, hallottál arról a suliról, ahová küldeni akartak.

Aiden vállat vont, mintha az egésznek semmi jelentősége nem lenne.

– Mondtam nekik, hogy baromság. Nem hagyhatom itt Reevát. Szüksége van rám.

Tony Brown iszonyú késztetést érzett, hogy megállítsa az autót, és megölelje a mellette ülő, velejéig tisztességes fiút. De persze nem tette.

– Pedig klassz lehetőség lett volna. Mondtam anyádnak, hogy használja ki. De elhajtott.

Aiden hálát érzett, hogy Tony próbálkozott az érdekében. Sokat elárult róla. Nagyot sóhajtott, és komolyan így szólt:

– Nem kezeli rosszul a pénzt, de tudod, csak akkor megy neki, ha előbb elmagyarázom az egészet. Kiszámolom, hogy mit kell fizetnie, mire van szüksége a srácoknak. Isteni szakács, nagyon jókat eszünk. Nincs mocskos nagy kupi a házban. Ő így tud rólunk gondoskodni. De te is tudod, meg én is, Tony, hogy ő nem az a nő, akit valaha is magára lehetne hagyni. Nélkülem végleg belecsúszna a piába és a drogokba, és ez ahhoz vezetne, hogy elvennék tőle a gyerekeit. De akkor is azt mondom, hogy szeretem őt, és ő is szeret minket. Vigyázunk rá és egymásra.

Tony Brown életében nem kedvelte még ennyire Aident, mint most. Egész fiatalon kénytelen volt felnőni, és még csak nem is haragudott ezért Reevára, hanem imádta, amiért összetartja a családot. Tony nagyon remélte, hogy Reeva tudja, mennyire szerencsés.

– Megteszel nekem valamit, Tony? Ne törd össze annyira a szívét. Az összes pasas, aki lelép, egyre jobban tönkreteszi. Nem rossz ember ő. Csak egy csaj, akinek nagyon sok szeretetre van szüksége, semmi másra.

Tony grimaszolt egyet, és szomorúan így felelt:

– Megpróbálom, haver, de te is tudod, milyen tud lenni.

Aiden felnevetett.

– Nekem mondod?

Ahogy behajtottak a birtokra, Aiden ámulva nézte a gyönyörű házat, amihez elektronikus kapun keresztül lehetett bejutni. A magas ablakoktól a medence tiszta kékjéig a ház első osztályúnak tűnt.

Tony leparkolt a bejárati ajtó elé, és leállította a motort.

– Ez Eric Palmer háza. Ő a legnagyobb kábítószer-kereskedő a South Easten, és fel akar venni pár srácot, hogy Londonban terjesszenek a vasútvonalakat használva. Jó lóvé, ha ügyesen csinálod, és neked van annyi gógyid, hogy frankón kihozd belőle a maximumot. Na, benne vagy?

Aiden O’Hara cinkosan elvigyorodott:

– Naná! Hülye lennék kihagyni.

Összenevettek, és bementek a gyönyörű házba.

Tizenharmadik fejezet

Eric Palmer alacsony, hangos férfi volt. Mindent magának köszönhetett, legendákat zengtek róla Kelet- és Dél-Londonban. Nagyszerű üzletember hírében állt, és azt is tudta róla mindenki, hogy mennyire igazságos, keménykezű és istentelenül könyörtelen. Csak egyszer szúrtad el, és véged volt.

Végignézett Aidenen, lefegyverzően rámosolygott megvillantva méregdrága fogsorát, majd vidáman így szólt:

– Jó nagydarab kölyök vagy tizenöt éves létedre. És Reeva hogy van mostanság?

Aiden kezet fogott vele, majd gondos lazasággal válaszolt:

– Ő az anyám. Amúgy jól van, kösz.

Egyértelmű volt a jelzés, és Eric Palmernek rögtön megtetszett a gyerek, pedig meg is sértődhetett volna. Helyén van a fiú szíve, és hűséges. Hű az anyjához, aki átkozottul nehéz eset, és ez Ericnek mindennél többet elárult. A legtöbb férfi az első adandó alkalommal elhagyta volna azt a ribancot.

– Rendben, fiam. Ne feledd, a feleségek jöhetnek-mehetnek, de anyád csak egy van.

Aiden megeresztett egy sármos vigyort, Eric Palmer pedig úgy döntött, kedveli őt. Van benne valami, amit Eric a maga javára fordíthat. Megkínálta Aident egy hideg sörrel, aztán kivitte őket a teraszra a medence mellé. Ahogy leültek, Eric látta, hogy a fiú ámulva néz körül. Észrevette, hogy felcsillan a szeme. Jó embere lehetne. Igazi jó melós. Bár Tony nem a legélesebb kés a fiókban, azt állítja, hogy Aiden egy matekzseni. Eric jól tudta, hogy minél fiatalabban szerzi meg őket, annál jobb. Olyanná alakíthatta őket, amilyenre a munka megkívánta, és ha megvolt hozzá az eszük, egyre magasabbra törhettek. Ha pedig nem tudtak belerázódni, akkor még a játék korai szakaszában eltávolította őket. Ebben a világban farkastörvények uralkodtak.

– Szóval, Aiden, szükségem van valakire, aki összegyűjt nekem pár srácot, olyanokat, akik túl fiatalok még ahhoz, hogy komolyabb bűncselekményekért bevágják őket a sittre. Teríteni kellene az árut egész Londonban, tömegközlekedéssel. A zsaruk sose veszik számításba a fiatal kölyköket. De csöndben kell csinálni, mintha kibaszott némák lennétek, és ha valami véletlen folytán valahogyan mégis elkapnak, tartjátok a pofátokat, akármivel fenyegetnek azok a görények ott bent. Mert amivel ők riogatnak, az semmi ahhoz képest, amit tőlem kaptok, ha eljár a szátok, értve vagyok?

Aiden vállat vont, és határozottan válaszolt:

– Én tartom a számat, Mr. Palmer, egész addig, amíg rendes pénzt küld az anyámnak minden héten.

Eric Tonyra nézett, és a két férfiból kitört a nevetés.

– Na, Tony, azt hiszem, ez a kölyök megteszi.

Aiden belekortyolt a sörébe, aztán ő is velük nevetett. Naná, hogy suliba fog járni, az élet iskolájába. Azon agyalt, hogy hová vezet majd ez az egész, és nagyon remélte, hogy oda, ahová vágyott.

A kocsiban hazafelé Tony nagy komolyan így szólt:

– Jó voltál, kölyök. Tényleg szépen kaszálhatsz majd ezzel a melóval.

Aiden bólintott, és csendesen így válaszolt:

– Nyugi, ez a tervem.

Tizennegyedik fejezet

1988

–Arohadt életbe, anya, miért kell ennyit piálnod?

Aiden ideges volt. Sok minden történt aznap este, és az utolsó, amit kívánt, hogy helyre kelljen tennie az anyját és a problémákat, amit az egész napos vedelése okozhatott. De legalább érzelgős hangulatban találta Reevát, ez mindig jó jel volt. Azt jelentette, hogy hamarosan ledől, és kialussza az egészet magából.

Patsy O’Hara a szemét forgatta. Tele volt a hócipője az anyjával azok után, hogy neki kellett kirángatnia egy munkásokkal teli kocsmából.

– Most komolyan, Ade, hallanod kellett volna! Kurvára kínos volt.

Aiden sajnálta az öccsét, de akkor se engedhette, hogy tiszteletlen legyen az anyjukkal.

– Hát, mostanában sok minden összejött neki, és tudod, hogy nem tudja kezelni, ha felidegesítik.

Patsy idegesen sóhajtott.

– Akkor meg minek hergeli őket állandóan?

Aiden inkább nem válaszolt. Előbb-utóbb mindegyikük életében eljött a pillanat, amikor felismerték, hogy ezt Reeva váltja ki az emberekből. Egyszerre szerették és gyűlölték őt. De Aiden a legidősebbként akkor is úgy érezte, hogy kötelessége gondoskodni róluk. Nemcsak az anyjáról, hanem az egész családjáról, főként a kishúgukról.

Reeva próbálta felvenni a beszélgetés fonalát, de nem ment neki. Délelőtt tíz óta ivott, minden és mindenki kirepült a fejéből. Tudta, hogy nem helyes, amit csinál, de azt nem egészen rakta össze, hogy miért nem. Eldőlt a kanapén, és halkan horkolni kezdett, a kicsi Agnes pedig mellé feküdt, és megpróbálta átölelni.

– Mit mondtak a zsaruk? – kérdezte Aiden, miközben egy takarót terített rájuk.

Patsy gúnyosan felhorkant.

– Amit mindig, Ade. „Csak vigye haza!” Vágod, hogy felpofozta Big Pete feleségét? Ő a legrendesebb nő, akivel valaha találkoztam.

Aiden megint sóhajtott.

– Big Pete-et és a kibaszott kövér nőjét majd én elrendezem. Még jó, hogy Big Pete-nek anya a gyengéje.

Patsy felröhögött, és csúnyán odaszúrta:

– Ja, igen. Csak az a baj, hogy a mi anyánknak meg nagyjából mindenki a gyengéje.

Az ütéstől Patsy leszédült a székről, és a padlóra zuhant. Felnézett Aiden dühödt arcára, és hitetlenkedve rázta meg a fejét.

– Miért állsz folyton az ő oldalára?

Aiden próbálta visszafogni magát, de Patsyn átsuhant a félelem.

– Ő az anyánk, és rohadtul nem számít, hogy ki mit gondol, ő az egyetlen szülő az életünkben. Ja, néhanapján elmegy tivornyázni, de ő az egyedüli ember, aki állandóan itt lesz nekünk. És ezért maximális hűséggel tartozunk iránta, megértetted? Nem hiszem el, hogy mekkora fasz tudsz néha lenni! Minden hibája ellenére képes lenne bármelyikünkért meghalni. Anyánk egy áldozat. Ezt sose felejtsd el.

Aiden a két kisebb öccsére pillantott, és kedvesre váltott:

– Eugene, vidd fel Agnest, és próbáld kicsit elterelni a figyelmét, játssz vele. És te, Porrick, hozd le anya takaróját az ágyról, és takard be vele rendesen. Nem hiszem, hogy ma este fel tudna menni a lépcsőn.

Mindkét fiú rohant, hogy teljesítsék, amit Aiden kért. Mindig ezt tették. Aiden volt a ház ura, és tudták, hogy ő tartja fenn őket, több szempontból is.

Aiden kivett egy húszfontos bankjegyet a tárcájából, és halkan így szólt Patsyhez:

– Van egy kis dolgom ma este. Hozz a srácoknak sült halat és krumplit, és tartsd rajtuk a szemed, okés? Nem tudom, mikor jövök.

Patsy átvette a pénzt, és bólintott. Ahogy nekiindult, Aiden hirtelen visszahúzta és szorosan megölelte.

– Hidd el, tudom mit érzel, Patsy, de tényleg nem tehet róla. Ismered. Holnap már ő lesz az évszázad legjobb anyukája.

Patsy megvonta a vállát, és őszintén kitört belőle:

– Megfeledkezett Agnesről, megint. Ha nem szedi össze magát, a végén itt fog körülöttünk szaglászni a gyámügy.

Aiden újra átölelte, és csitítva morogta neki:

– Tudom, tesó, tudom. Elintézem vele, ne aggódj.

Patsy lerázta a bátyját magáról:

– Remélem is, tesó, mert kezd nagyon kicsúszni a kezünkből.

Aiden figyelte, ahogy az öccse kimegy a szobából, és fojtogatta belülről a sírás. Annyi minden nyomasztotta, és egyáltalán nem hiányzott, hogy még Reeva is felidegesítse.

Tizenötödik fejezet

Eric Palmer boldog ember volt. Épp most csípte meg az évszázad fogását Londonban, és ezt egyetlen embernek köszönhette. Amikor Aiden besétált Eric Green Lanes-i irodájába, hangos üdvrivalgással fogadta. Aiden pedig – fülig pirulva zavarában – nevetett, és elfogadott egy pohár pezsgőt.

– Te istenverte pénzesbánya, te! Hogy csináltad?

Aiden csak vállat vont.

– Mondjuk úgy, hogy van némi meggyőzőképességem.

Eric csodálta a fiút. Tudhatta volna, hogy Aiden semmit se fog elárulni addig, míg tele van a szoba fültanúkkal. Ez volt a kibaszott szép ebben a gyerekben. Még szarni se szart úgy, hogy ne gondolja át és tervezze meg az utolsó részletig. Gengszternek született.

– Gyere hátra, fiam, dumáljunk egy kicsit.

Aiden boldogan követte a férfit. Kedvelte Eric Palmert, csodálta őt. Mindennél jobban vágyott arra, hogy olyan legyen, mint ő.

A hátsó irodában Eric mindkettőjüknek töltött egy nagy adag brandyt, odaadta a fiúnak, és komolyan azt mondta:

– Harmincéves, fényévekkel jobb, mint az a pezsgős szar. Na és most meséld el, hogy hoztad össze.

Aiden belekortyolt a brandybe, köhögött, ahogy a torkán végigcsorgott az erős szesz. Szerette, ahogy az égető érzés lekúszott a gyomráig. Felemelte a poharat, mintha köszöntőt mondana, és őszintén kiszakadt belőle:

– Ezt meg tudnám szokni, Mr. Palmer.

Eric szerette, hogy Aiden ennyire tisztelettudó, még mindig uramnak szólította, ez sokat elárult róla. Magas, jóképű srác volt, jóval idősebbnek tűnt tizenkilencnél.

Aiden leült az Erickel szembeni székre, és azon a szokásos halk hangon szólalt meg, ahogyan mindig is beszélt, ha üzletről volt szó.

– A fiatal Jimmy Croft apját durván elkapták, nem fogja megúszni. Szóval szóltam Jimmynek, hogy mondja meg az apjának, hogy ha nem ugrál, és elviszi a balhét, akkor hetente kap pénzt a családja, és garantálom, hogy lesz melója, ha kijön. Meg azt is megígértem, hogy az adósságai ki lesznek fizetve. Tízezer, de komolyan, még így is olcsón megússzuk. Maga is tudja, hogy Johnny Brooke kicsinálná, még a sitten is, aztán szétcseszné az egész családot, csak hogy visszaszerezze a pénzét. Johnny egy áruló köcsög. Milyen ember az, aki a másik felesége meg gyerekei után megy? Egy vadállat. Hát ennyi, nálunk a pont.

Eric repesett az örömtől. Aiden kihúzta őket a legnagyobb szarból, rongyos tízezerrel. Kibaszottul elképesztő.

– Minden elsikálva. Elmondtam a gyereknek a lényeget, ő meg továbbadta. Addig nem pofáztam neki semmit, amíg nem voltam biztos benne, hogy a zsebemben vannak. Ráadásul ezek közül párnak – a hüvelykujjával a csukott ajtóra mutatott – lehet, hogy viszketett volna a tenyere, hogy beleköpjenek a levesbe. Szóval ezt csendben és egyedül kellett intézni, ha érti, mire gondolok. Most legalább boldogan megy be a sittre, tudja, hogy az adósságait kifizettük, és a családjának van mit a tejbe aprítani. Megígértem neki, hogy nem lesz gond odabent, kap saját cellát, satöbbi. Ez volt a legkevesebb, amit megtehettünk érte, de tényleg, ha mindent figyelembe veszünk.

Eric Palmer késztetést érzett, hogy összevissza csókolja Aident. Egyedül rendezett el egy nagy ügyet, és ezt csendben, mindenféle lárma nélkül tette. Ez a kölyök született problémamegoldó, aki pontosan látja, hogy mit kell tenni, és aztán meg is csinálja, mindenféle erőfitogtatás, fenyegetés vagy felesleges erőszak nélkül.

– Mindent meg fog kapni, még többet is, fiam. Kihúzott egy kibaszott nagy gödörből. És ami Dennis Harpert illeti...

Aiden felemelte a kezét, és nagy komolyan így szólt:

– Na ez a másik. Dennis sajnos meghalt tegnap, túllőtte magát heroinnal a Scrubsban. Rohadt drogok, mi? Szörnyű, hogy még a börtön falain is átszivárognak.

Kortyolt egyet a brandyből, mielőtt megszólalt:

– Ötszáz ropiba került, egy haverom lógott nekem eggyel.

Eric Palmernek életében először elakadt a szava. Dennis Harper nagy hal volt, és Eric sehogyan sem tudott a közelébe férkőzni. De ez a gyerek el tudta intézni, és ez egy másik súlycsoportba tette át Ericet.

Aiden kiélvezte főnöke elképesztő csodálatát, pontosan erre számított, így tervezte. Sikert sikerre halmozott, ezért úgy döntött, hogy a saját feje után fog menni.

Eric Palmer felugrott a székéről, és erősen megrázta a fiú kezét. Aiden látta a hálát a férfi szemében, a testtartásában, az egész lényében.

– Fiam, egy kibaszott kincs vagy! Nem tudom elhinni, hogy megcsináltad.

Aiden mindig elbagatellizálta a dolgokat, egészen addig, míg biztos nem volt abban, hogy összejön.

– Azért várjuk ki a végét. Sose iszom előre a medve bőrére!

– Ó, fiam, ez már el van sikálva. Már korábban is megpróbáltam, de egyszerűen nem jöttünk rá, hogy miért nem sikerül.

Aiden közömbösen vállat vont.

– Örülök, hogy segíthettem.

Eric el volt ragadtatva, nagylelkűen felajánlotta:

– Jó úton haladsz a siker felé, és én maximálisan támogatni foglak mindenben.

Aiden azzal a sármos mosollyal vigyorgott, amivel az egész világ számára olyan megbízhatónak tűnt, mintha ő lenne maga az Atyaúristen. Eric Palmer is bekapta ezt a horgot.

– Gyerünk, menjünk vissza bulizni. Megérdemled, öcskös, hogy ez legyen életed legjobb éjszakája.

Aiden O’Hara nem is számított kevesebbre. Elintézte azt, ami lehetetlennek tűnt, igaz, sok szempontból irgalmatlan mázlija is volt. Véletlenül volt jó helyen, jó időben, és a megfelelő emberekkel találkozott. De ezt senkinek sem fogja elmesélni, legkevésbé Eric Palmernek.

Tizenhatodik fejezet

Hajnali kettőkor Aiden arra ért haza, hogy Tony Brown és az anyja veszekednek. Részegre itta magát, és egyáltalán nem volt kedve a legújabb cirkuszukhoz. Bizonyos értelemben sajnálta a fickót, mert tudta, hogy az anyja folytonos hisztijei ellenére Tony őszintén törődik vele mostanában. Kitart mellette. De Reeva kemény dió volt mindenkinek.

– Az isten verje meg!

Hangosan, durván ordítoztak. Ahogy Aiden bement a szobába, látta, hogy anyja felébredt, és készen áll a balhéra, Tony pedig épp fölé hajol. De igazán az döbbentette meg, hogy Tony arcán félelmet látott, amikor észrevette, hogy Aiden belépett a szobába. Ez jól mutatta, mennyit nőtt a tekintélye aznap éjjel. De el is szomorította, mert Tony állt talán legközelebb ahhoz, amit egy apa jelenthetett Aidennek. Ő mutatta be Eric Palmernek is, és sokkal tovább tűrte Reeva szeszélyeit, mint bárki más. Sőt, nemrég még a feleségét is elhagyta az anyjáért. Ez már önmagában is kibaszottul csodálatos eredménynek számított.

– Figyelj, Aiden, nem akartam bántani, vagy ilyesmi...

Aiden döbbenten nézett a férfira.

– Persze hogy nem! A rohadt életbe, Tony. Én vagyok az, Aiden. Pontosan tudom, mekkora cirkuszt tud csinálni. – Az anyjára vigyorgott. – Megint józanok vagyunk, mi? Egy újabb kör balhé?

Reeva erre nem számított. A veszekedés olyan gyorsan szállt ki belőle, amilyen gyorsan elöntötte korábban a harci ideg.

– Aiden, kisfiam, minden rendben?

Tony halkan eleresztett egy megkönnyebbült sóhajt. Aiden ilyen hatással volt az emberekre, pláne Reevára. Imádták egymást. Furcsamód ez nem zavarta Tonyt, mert tudta, hogy a legidősebb fia nélkül Reeva már évekkel ezelőtt elveszett volna.

– Jól vagyok, anya, természetesen, veled ellentétben. Remélem, az azért megvan, hogy ma megint megfeledkeztél Agnesről. Miközben felcseszted az agyad, és pofán vágtad Big Pete feleségét, a lányodat simán magára hagytad.

Aiden rámosolygott Tonyra, és barátságosan azt mondta neki:

– Főznél egy teát, Tony? Muszáj beszélnem az „Év édesanyja” cím kitüntetettjével, hogy egy kicsit tisztázzam vele az eltévelyedéseit.

Tony szíves örömest engedelmeskedett. A konyhából úgyis hallja, miről beszélnek. Közben azért örömmel nyugtázta, hogy Reeva amúgy kedves, de nagyon is dühítő arca mennyire bűnbánó lett addigra. Tényleg ő volt a legbosszantóbb nő, akivel valaha találkozott. Ennek ellenére, Aidenhez hasonlóan, Tony is megértette őt. Aiden egyszer elmagyarázta neki, hogy az anyja száz százalékig biztos benne, hogy akibe beleszeret, az el fogja hagyni őt. Ezért űzte el ösztönösen a férfiakat maga mellől. Nyilvánvalóan volt ennek köze ahhoz is, ahogy az apja elhagyta Reevát és az édesanyját kislány korában. Ez az egész őszintén szólva elég mélyen érintette Tonyt. Még az iskolában is az a hír járta, hogy Aidennek nagyon sok esze van, szóval Tony feltételezte, hogy tudja, mit beszél. Feltette a teát.

Reeva már nagyon bánta, amit tett, mint mindig, amikor kiment belőle az alkohol. Kellőképp drámai arcot vágva hallgatta a fiát. Ez a trükk már körülbelül Aiden kilencéves kora óta nem igazán működött, de Aiden most ebbe nem akart belemenni.

– Figyelj, anya, ma megint megfeledkeztél Aggie-ről, és ez így nagyon nem oké, ugye, érted? Baja eshet, vagy el is rabolhatják, arról nem beszélve, hogy a nyakunkra hozod a gyámügyet. És ez a legutolsó, amire most szükségünk van.

Csendesen, nyugodtan magyarázott neki, és Reeva ezt nagyon értékelte. A feje csak úgy lüktetett, a szája olyan száraz volt, mint a sivatag homokja. Tudta, hogy ez nem az ő napja, és semmi másra nem vágyott, mint egy cigire, egy csésze teára és az ágyára – pont ebben a sorrendben.

– Hol van Agnes?

Aiden elfojtott egy mosolyt.

– Az ágyában, mint a többiek. De most komolyan, anya. Patsy nagyon durván kiakadt rajtad, és teljesen igaza van.

Reeva lehunyta a szemét, és bólintott. Aztán rágyújtott egy cigire, és hálás volt, amikor Tony behozta a teát. A férfi rákacsintott, amitől Reevának sírhatnékja támadt. Sokkal tovább maradt, mint a többiek, és bár Reevának volt egy olyan gyanúja, hogy ez Aidennek és az ő üzleti érzékének köszönhető, mégis meg volt róla győződve, hogy Tony Brown őszintén törődik vele. Mondjuk, hogy miért, azt másokhoz hasonlóan Reeva se tudta. A tea felélénkítette, és már egyenesebben ült. Az az igazság, hogy öt gyerek után, a rengeteg pia és drogozás ellenére Reeva még mindig gyönyörű nő volt.

– Megígérem, Aiden, hogy innentől jó leszek. De szar napom volt. Az az öreg szatyor a boltban már megint beleütötte az orrát a dolgomba. Rohadtul nem volt kedvem hozzá. De tényleg, mi a picsát ártottam én valaha neki?  Akárhányszor bemegyek oda, előadja nekem a sértett feleséget. Szaglászik körülöttem, lenéz engem.

Aiden nevetve így szólt:

– Öt amfetamint vettél ma be. Billy Marshall kapott ma egy nagy sallert ezért, és megmondtam neki, hogy ha még egyszer bármit elad neked a füvön kívül, megölöm. Szóval tartogasd az esti meséidet Agnesnek, jó?

Reeva a haragja ellenére vele nevetett. Tudta, hogy mikor kapják rajta. Tony pedig ámulva nézte ezt a családot, akik képesek voltak az egyik percben ordítozni egymással, a másikban meg nagyokat röhögni.