A fordítás alapjául szolgáló mű:

Heidi McLaughlin: Before I’m Gone

Copyright © 2023, Heidi McLaughlin

All rights reserved.

Magyar fordítás © Lukács Andrea

© 2024, Dopamin Könyvkiadó, Budapest

Eredeti borítóterv © Ploy Siripant

A borító magyarítását Müller Péter végezte

Borítófotó © THAIS RAMOS VARELA / Stocksy United

Szerkesztette Zoltán Tamás

A szöveget gondozta Kótai Katalin

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosának,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

This edition is made possible under a license
arrangement originating with Amazon Publishing,
www.apub.com,
in collaboration with Lex Copyright Office.

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6461-17-9

Ez egy kitalált mű.
A nevek, szereplők, szervezetek, helyszínek, események és történések
vagy a szerző képzeletének szüleményei, vagy kitalált formában
kerültek felhasználásra. Bármilyen hasonlóság valós személyekkel,
élőkkel vagy holtakkal, csupán a véletlen műve.

Lana Del Reynek
és a zenéjének, amely ezt a könyvet ihlette.
Csodálatos történetmesélő vagy.

EGY

Palmer Sinclair a kis asztalnál ült, és kinézett az ablakon a San Bruno hegyoldal csodálatos panorámájára. Látott egy őzet a gidájával együtt legelészni azon a kis bokros részen a hegyoldalban. Nézte, ahogy az őz a kicsit noszogatja az orrával, és az ennivaló felé terelgeti.

A gyermekéről gondoskodó anya látványa visszatérítette Palmer figyelmét az előtte heverő DNS-tesztre.

Elérkezett ez a nap, a saját maga által felállított határidő, hogy végre beleköpjön abba a fiolába, és elküldje. A szíve mélyén tudta, hogy vannak családtagjai a világban, és minden vágya az volt, hogy kapcsolatba kerüljön valamelyikükkel.

Azt remélte, van egy testvére, de nagyon örült volna egy nagynéninek, nagybácsinak, vagy akár egy közeli vagy távoli unokatestvérnek is. Valakinek, aki segíthet többet megtudnia a családjáról, az örökségéről, és arról, honnan származik. Leginkább azonban azt szerette volna megtudni, hogyan és miért került árvaházba hosszú évekkel azelőtt.

Palmer hangosan felolvasta az utasításokat, megfogta az üvegcsét, és elkezdte megtölteni. Miután elérte a kellő mennyiséget, hozzáadta a stabilizáló folyadékot, és rátette a tetejét. Maga elé vette az űrlapot, és nyomtatott nagybetűvel ráírta a nevét. A Palmer Sinclair nem a születési neve volt, és nem is az a név, ahogyan az árvaházban szólították. Tizennyolc éves korában a második dolog, amit megtett, a neve megváltoztatása volt. Az első pedig az, hogy kikérje a papírjait. Még a születési idejét sem tudta. Az aktájában születési dátumként az a nap állt, amikor megérkezett az árvaházba. A mai napig nem értette, miért nem kérte az árvaház a születési anyakönyvi kivonatát. Mintha senki nem akarta volna tudni, hogy ő létezik. Mindent ő talált ki magának, és ettől úgy érezte, mintha nem is lenne igazi. Mindegy, milyen név állt az igazolványán és a betegbiztosítási kártyáján, az nem ő volt.

Miután lezárta a csomagot, a bejárati ajtó mellé tette a dobozt, és bement a konyhába, hogy főzzön magának egy kávét, amelyre már nagy szüksége volt. A koffein éltette. Az volt az ő mentőkötele. Miközben a kávébab aromája megtöltötte körülötte a levegőt, az ajtó mellett lévő kis csomagra gondolt és arra, milyen régóta halogatta a teszt elvégzését, és milyen jól alakult az élete annak ellenére, mi minden szólt ellene.

Amióta az eszét tudta, egyedül volt. Soha senki nem állt mellette, aki bátorította volna, nem volt anyja, aki otthon rákérdezett volna, hogy megcsinálta-e a házi feladatát, aki megpuszilta volna a lehorzsolódott térdét, vagy befonta volna a haját.

Nem volt apja, aki autókról vagy sportról tanított volna neki valamit, vagy magához ölelte volna, amikor először összetörték a szívét. Ha voltak is barátai gyerekkorában, azok a barátságok sosem tartottak sokáig. Elkerülhetetlenül véget értek.

A barátai vagy visszatértek a saját otthonaikba, vagy egy másik házba. Az iskolában lehetetlen volt barátokat szereznie. Sosem alakult jól, amikor elmondta a többieknek, hogy árvaházban él.

Amit abból a kevés információból megtudott magáról, ami az aktájában állt, háromévesen került az árvaházba. Ebben biztos volt, vagy legalábbis úgy hitte, mert visszatérő álmaiban egy barna ruhás nőt látott, aki a kezét fogta. Csak az volt a probléma ezzel az álommal, hogy nem tudta, vajon ez az árvaház előtti vagy az odakerülése utáni időszakból származott-e. Akkoriban nem fordítottak túl nagy gondot az adatok rögzítésére, és ha valaki tudott is róla valamit, az nem került bele az aktájába.

Palmer csak később, általános iskolás korában jött rá, hogy különbözik a többi gyerektől. Az osztálytársai csúfolták és kigúnyolták. A tanárok próbálták ezt megakadályozni, de a szünetben vagy az iskolabuszon nem voltak ott, hogy közbeavatkozzanak. Palmer arról álmodozott, hogy örökbe fogadják, vagy legalább nevelőszülőket talál, akik szeretik őt. Mindennap várta a hírt, hogy valaki elmondja neki, végre lesz apukája és anyukája. A várakozás napjai hetekbe, aztán évekbe fordultak.

A tizennyolcadik születésnapján átmeneti otthonba költöztették, ahol huszonegy éves koráig lakott. Kihozta a legjobbat ebből a helyzetből, mert mire betöltötte a huszonegyet, egyetemi diplomát szerzett könyvelésből, majd a Bay Bankban munkát kapott pénztárosként. Eleinte nem keresett túl sok pénzt, de valahogy sikerült megélnie. Kibérelt egy szobát egy házban, majd talált szobatársakat is, akikkel közösen költözött át egy lakásba. Végül annyi pénzt félretett, hogy befizette egy lakás előlegét.

A két hálószobás, nyitott légterű lakás nem volt kicsi. A vadonatúj gépekkel felszerelt konyha egy helyiségben volt a nappalival. Az egészben mégis a kilátás volt a kedvence: a nappaliból rálátott a San Bruno hegyre.

Most már gyalog is elérhető távolságban élt a munkahelyétől, San Francisco történelmi belvárosának déli részétől, valamint a kézműves kávézóktól, ahol hétvégenként reggel megivott egy kávét és megevett egy pogácsát vagy egy fahéjas csigát. Gyakran volt egyedül, amit könnyebbnek talált, mint barátokat szerezni, akik úgysem maradtak volna mellette sokáig.

Fütyült a kávéfőző, Palmer pedig átgondolta, mit csináljon ezután, és kitöltötte a kávét egy csészébe. Odaülhet a kávéscsészével az ablakhoz, és csodálhatja a kilátást, vagy elviheti a csomagot a postára ahelyett, hogy megvárná, amíg másnap munkába menet adja fel. A csomag gondolatától úrrá lett rajta az idegesség. Annak ellenére, hogy nem volt vesztenivalója, rengeteg „mi lesz, ha” típusú kérdés foglalkoztatta. Most nincs családja, és ha valóban nincs senkije a világon, akkor nem fog változni semmi. Ennek ellenére tudnia kellett.

Megitta a kávéját, aztán bement a fürdőszobába. Lezuhanyozott, megszárította a haját, felvett egy farmert meg egy hosszú ujjú pólót, majd odasétált a bejárati ajtóhoz. Fogta a dobozt, a hóna alá vette, és kiment a lifthez.

Odakint vakítóan sütött a nap, felmelegítette a bőrét. A tavasz már ott volt a levegőben. A virágok kinyíltak, a fák virágba borultak, a madarak éneke elnyomta a város zaját. Miközben a postára sétált, hiányolta azokat a kék postaládákat, amelyek régebben minden második utcasarkon ott álltak. De nemcsak azok tűntek el, hanem a nyilvános telefonok és a sarki boltok is. Manapság az egyetlen nosztalgikus dolog, ami még megmaradt, azok a tűzcsapok voltak. Azok sosem tűnnek el. Valamint az emlék sem, hogy az árvaházi fiúk hogyan jöttek rá, hogyan kell lecsavarni a tűzcsap tetejét az év egyik legmelegebb napján.

Mindannyian ott játszottak a vízben, amíg meg nem jelentek a tűzoltók, de még ők is hagyták, hogy egy kicsit tovább pancsoljanak. Ezek nagyon kedves emlékek voltak.

– Jó reggelt, Palmer! – üdvözölte az alkalmazott a postán, amikor odalépett a pulthoz. – Nem láttam csomagot a postafiókjában, de azért megnézem.

– Ne fáradjon! Ma én hoztam egyet. – Lassan kinyújtotta a nő felé a kezét. Nézte, ahogyan elveszi tőle a dobozt, beolvassa a vonalkódot, aztán várja, hogy kinyomtassa a nyugtát.

– Még valamit? Nincs szüksége bélyegre? Érkezett néhány új darab. Megmutassam?

– Ma nem, köszönöm – felelte Palmer, és elvette a nyugtát, majd olyan gyorsan dugta be a zsebébe, mintha attól félt volna, hogy megharapja, vagy rossz hírt közöl vele. Tudta, hogy miután hazamegy, megnézi a csomagkövetés számát, megtanulja kívülről, és mindennap ellenőrizni fogja a weboldalon. Amikor pedig megérkezik a céghez a csomagja, onnantól kezdve visszaszámol. Az a hat vagy nyolc hét, amíg megérkezik a válasz, igazi kínszenvedés lesz számára.

Megállt, vett egy újságot, aztán betért a lakásához közeli egyik kávézóba. Fogott egy üveg vizet, és beállt a sorba. Amikor sorra került, rendelt egy fahéjas csigát, és azt mondta a pultosnak, hogy odakintre megy. Leült az egyik fémszékre, ivott egy korty vizet, és kinyitotta az újságot. Időnként úgy érezte, mintha egy másik korszakba született volna, ahol az újságolvasás megszokott volt, amikor még nem mindenki a telefonján vagy a tabletjén olvasta a híreket. Ha túl sokáig nézte a telefonja kis képernyőjét, migrénje lett, és képtelen volt egy óránál többet dolgozni az íróasztal mellett ülve. Ha a migrén egyszer megjelent, onnantól kezdve minden véget ért. Az utóbbi idők legrosszabb fejfájása néhány hete történt, és akkor majdnem egy hétig képtelen volt dolgozni. Szerencsére a főnöke könnyen talált valakit, aki helyettesítette. Úgy vélte, az az oka ennek, hogy már tizenöt éve dolgozott a bankban, és mostanáig egyetlenegyszer sem ment táppénzre. Az utóbbi időben azonban úgy tűnt, mintha többször szorult volna erre, mint bárki más.

Megérkezett a fahéjas csigája, és összefutott a nyál a szájában. Ez volt a kedvenc édessége, de csak hétvégenként evett belőle. A második harapás ugyanolyan finom volt, mint az első, az utolsónál viszont már érezte, hogy fájni kezd a feje, ezért szeretett volna hazamenni. Lesöpörte a morzsákat az asztalról, a hóna alá fogta az újságot, és visszasétált a lakásába. A napja tönkrement, mert képtelen volt visszaszorítani a migrént. Mindent elkövetett, amit csak tudott. Megváltoztatta az étrendjét, növelte a koffeinbevitelt, elkezdett teát inni, és megvette a piacon kapható legdrágább fej- és nyakborogatást. Eleinte még kezelhetőek voltak, mostanában viszont már egyre inkább elviselhetetlen.

Belépett a lakásba, és azonnal behúzta a sötétítő függönyöket, majd felmelegítette a borogatást. Mire bemászott az ágyba, már a gyomra is émelygett, és sírhatnékja támadt. Miközben a fájdalom lüktetett a fejében, megfogadta magában, hogy miután elmúlik, elmegy az orvoshoz és megkérdezi, nincs-e valami más, amit tehetne, hogy megfékezze ezt a fájdalmat.

Nem akarta bevallani, hogy talán itt lenne az ideje valahogyan kezelnie, mert az otthoni praktikák és a homeopátia már nem működött.

KETTŐ

Hat héttel később

Palmer besétált az irodájába, a lábával becsukta az ajtót, és letette a köteg iratot az íróasztalra. Leült barna bőrszékére, lerúgta magáról a cipőjét, és harisnyás lábát feltette a lábmasszírozóra, amit az interneten vett – állítólag garantáltan megszünteti a fejfájást. Az asztalra könyökölve az ujjaival fogta át a fejét, a halántékát és a homlokát még erősebben nyomta, úgy várt.

Amióta a háziorvosa javaslatára felkeresett egy neurológus-csontkovácsot, heteken keresztül nem volt migrénje. Az orvosa megértette, hogy inkább homeopátiás kezelést szeretne, ugyanakkor elmagyarázta, hogyan segíthetne neki az orvostudomány. Véleménye szerint senki sem érdemli meg, hogy krónikus, elviselhetetlen fájdalommal éljen.

A csontkovács az arany középút volt. Az első konzultáció után az első néhány héten heti háromszor jegyezte elő Palmert gerinckezelésre, aztán ez lecsökkent heti két alkalomra. Idővel pedig a kezelések fokozatosan csökkennek majd. A cél az volt, hogy megfékezzék és végül megszüntessék a fejfájásokat, mert így Palmer idegrendszere újra helyesen tud majd működni. Ha pedig a migrének két kezelés között érkeznének, arra volt gyógyszere, amit bevehetett.

Vakon benyúlt a legfelső fiókba, és tapogatva megkereste a fiolát. Néhány másodperc múlva megtalálta, és ekkor kinyitotta a szemét. A nyomás még nem volt olyan vészes, de tudta, ha nem vesz be semmit, akkor sokkal rosszabb lesz. Lecsavarta a fiola kupakját, és kivett belőle egy meglehetősen nagy kapszulát, majd ivott néhány kortyot az íróasztalán álló vizespalackból.

Megfordult a székkel és kinézett az ablakon San Franciscóra. Keményen megdolgozott azért, hogy ilyen szép kilátású irodája legyen. Először bankpénztárosként nagyon sokat dolgozott, aztán hitelügyintéző lett, végül pedig fiókvezető. Imádta a munkáját és azokat is, akik alá voltak beosztva. Tudta, ha elmenne egy nagyobb bankhoz, gyorsabban tudna feljebb lépni a vállalati szamárlétrán.

A szíve azonban ide húzta, és nem tudta volna elképzelni, hogy bárki másnak dolgozzon.

Szörnyű volt odakint az idő, előző este esett és aznap is szinte egész nap. Mielőtt elkezdődtek nála a fejfájások, sosem szerette az őszi vagy a téli hónapokat, sem a tavaszi eső szürke napjait. Most viszont örömmel fogadta bármelyiket, ahogyan a nagyméretű pulóverét, egy csésze meleg levest és a melegítőtakaróját is. Szerette a napsütést, de hálás volt, hogy nem kell behúznia a függönyöket vagy lekapcsolni a villanyt.

Kopogást hallott az ajtaján, kiszólt, hogy jöjjön be, bárki volt is ott, és közben gyorsan visszabújt a cipőjébe. Már nagyon régóta hozzászokott a magas sarkú cipőhöz, órákon keresztül képes volt járni benne, de mint minden szoros dolognál, igazi megkönnyebbülést jelentett, amikor levehette.

Shaunie Janes állt az ajtóban.

– Jól vagy, Palmer?

– Igen, persze – felelte, mint mindig. Ez volt az ösztönös, azonnali válasza. Nem akarta, hogy bárki is aggódjon, különösen egy olyan banális dolog miatt, mint egy fejfájás. – Már ebédidő van? – Ránézett a számítógépe órájára, és megválaszolta a saját kérdését. – Igen, egy pillanat és kimegyek.

Amióta ő lett a fiókvezető, kötelességének érezte, hogy ebédidőben beálljon dolgozni. A korábbi fiókvezetők nem segítettek ilyenkor, így ebédidőben hosszú sorok gyűltek fel a bankpénztárosok előtt, az ügyfelek pedig mérgesek lettek. Amióta Palmer vette át a bankfiók irányítását, megváltoztatta a szokásokat. Fontos volt számára, hogy sem az alkalmazottak, sem az ügyfelek ne legyenek feszültek ebédidőben.

Felállt, lesimította a szoknyáját, és megigazította magán a blézert.

Rendkívül fontosnak tartotta a külső megjelenést. Azt akarta, hogy az emberek összeszedettnek és profinak lássák.

Amikor kilépett az irodájából, észrevette, hogy az előcsarnok kezd megtelni, mint mindig ebédidőben.

A hosszú pult mögé sétált, és egyenként üdvözölte a pénztárosokat. Amikor odaért Shaunie-hoz, halkan odasúgta neki, hogy menjen ebédelni, miután végez a jelenlegi ügyféllel, aztán odament ahhoz az ablakhoz, amit vészhelyzet esetére tartottak fent. Bejelentkezett a terminálba, és szólította a következő klienst, közben fel sem nézett. Amikor felpillantott, azt a férfit látta meg, akitől mindig megdobbant a szíve: Kent Wagnert.

Ami Palmert illette, Kent az ügyfelük volt, és mint olyan, tabu. Nem mintha valaha is ki akart volna kezdeni vele, vagy hagyni, hogy bárki észrevegye, mennyire tetszik neki. Kent mindenkinek a kedvence volt a bankban. Az összes pénztáros kedvelte őt, és elképesztően cukinak tartotta. Palmer szerint jóképű volt sötétkék szemével és szőkésbarna hajával. A haját mindig rövidre nyírta, a nyári hónapokban pedig gyakran le is borotválta.

– Üdvözlöm, Palmer! – köszöntötte a férfi, amikor odalépett az ablakhoz. Ma átlagos ruhát viselt, vagy ahogy ő szokta mondani, „utcai ruhát”. Legtöbbször azonban, amikor bejött, mentős egyenruhában volt.

– Hogy van ma?

– Én-én jól – dadogta Palmer. – És maga?

Kent elmosolyodott, a legimádnivalóbb félmosolyt villantotta fel, amit Palmer valaha látott.

– Jól. És ön, hogy van?

Lehajtotta a fejét, az arca kipirult, valószínűleg rájött, hogy kétszer kérdezte meg ugyanazt.

– Hiányoltam az utóbbi néhány alkalommal, amikor itt voltam.

Az évek során Palmer a legtöbb hosszú távú ügyfelet megismerte, egyeseket még bankpénztárosként, amikor új számlát nyitottak, vagy később, amikor segített nekik hitelt felvenni. Kenttel is így ismerkedett meg. Különleges képessége volt, hogy megjegyezze az ügyfelekkel kapcsolatos apróságokat, bár az utóbbi időben úgy érezte, mintha a memóriája kicsit rosszabbul működne, mint máskor. Imádta meghallgatni a történeteiket, mindig lenyűgözte, mi mindent tudnak elmondani az alatt a pár perces tranzakció alatt. A Kenttel való beszélgetései azonban a szokásosnál nagyobb hatást gyakoroltak rá. Kedves férfi volt, és mindig mondott valami bókot a dolgozóknak.

– Ebédidőben kell jönnie – mondta neki Palmer. – Miben segíthetek ma?

A férfi egy csekket tolt felé.

– Csak befizetem a kocsim törlesztőrészletét.

Palmer magához húzta a kis papírdarabot, és beírta a nevet a számítógépbe.

– Ugye tudja, hogy ezt a befizetést az interneten is elintézhetné?

– Igen – felelte a férfi. – De akkor nem jöhetnék be ide, és nem tudnék köszönni… magának. – Az utolsó szót olyan halkan dörmögte, hogy Palmer alig hallotta. Próbált nem mosolyogni, de kiült az arcára az öröm. Ezúttal ő hajtotta le a fejét, és viselkedett félénken.

Beírta a papíron lévő információkat a számítógépbe, és elkezdte feldolgozni a befizetést. A terminálja lassan működött, amit legtöbbször utált, most viszont nem, mert így több időt tudott tölteni Kenttel.

– Dolgozik ma? – kérdezte tőle, bár már tudta a választ.

A férfi lassan megrázta a fejét, de közben egy pillanatra sem vette le róla a szemét.

– Majd holnap – felelte. – Aztán két napig szabad leszek, majd ismét huszonnégy órán keresztül dolgozom.

– Sajnálom, hogy ilyen sokáig tart. Nagyon lassú a terminálom. – Palmer zavarba jött, amiért olyan lassan dolgozott a gépe. Bármennyire is örült neki, hogy Kent itt áll az ő ablakánál, biztosra vette, hogy más tervei vannak.

– Ebédidő van – mutatott rá a férfi. – Most mindenki itt van a bankban. – Körülnézett, mintha be akarná bizonyítani az állítását. Sor állt mögötte, amitől Palmer csak még idegesebb lett.

– Köszönöm, hogy ilyen türelmes.

– Nincs mit. Én nem bánom. – Kent a pultra könyökölt, és csak bámulta őt. Palmer mindenfelé nézett, csak rá nem. Nem akarta elárulni, hogy mennyire odáig van érte.

Végül összeszedte magát a számítógépe, és felgyorsult, ezért néhány kattintás és gombnyomás után Palmer elvégezte azt, amit kellett. Kilépett, és újrakezdte a dolgot. Beírta Kent nevét a rendszerbe, majd kiválasztotta a számlát, amire befizette a kocsi törlesztőrészletét.

– Gondolt már arra, hogy kölcsönt vegyen fel egy házra? – kérdezte tőle, miközben várta, hogy a számítógép feldolgozza a kérését.

– Nem – felelte a férfi. – Szeretek lakásban lakni.

Palmer is szeretett. A komplexum, ahol lakott, minden szükséges dologgal fel volt szerelve, és amikor odaköltözött, lemondhatta a konditerem bérletét. Nem mintha valaha is elment volna, de jó érzés volt végre leállítani azt a havonta automatikusan zajló befizetést.

– Ugye tudja, hogy lakást is vehetne belőle? – Feldolgozta a befizetést, aztán megnyomta az entert, hogy kinyomtassa a nyugtát. Hallotta, hogy Kent beszél, de tompán jutottak el hozzá a szavai.

A látása kezdett elhomályosodni, fekete pöttyök jelentek meg a látótere szélén. Meg akarta mozdítani a kezét, de ólomnehéznek érezte, nem tudta felemelni a billentyűzetről. Valahogy képes volt becsukni a szemét és a pultra támaszkodni, aztán megint minden kitisztult előtte. Hallotta a bank halk moraját, körülnézett, és hirtelen nem értette. Mi történt? Észrevette valaki, hogy mi volt ez?

Lassan felemelte a tekintetét, és Kent szemébe nézett, akinek az arcán aggodalom tükröződött.

– Palmer, minden rendben van?

Ő bólintott és elmosolyodott.

– Igen, csak egy kicsit megszédültem.

– Biztos benne? Mert úgy tűnt, mintha sztrókot kapott volna.

Palmer csak legyintett a jóképű mentősnek. Hát persze hogy ezt gondolja. Hiszen ez a munkája. Az orvosok, nővérek és a hozzájuk hasonlóak nem mindig azt keresik, milyen betegséget tudnak meggyógyítani?

Ellenőrizte a saját állapotát. Leszámítva azt, hogy egy kicsit fáradt és gyenge, jól volt. Megérintette az arcát, megmozgatta az ujjait. Minden rendben volt.

– Jól vagyok – ismételte meg, és remélte, hogy ezzel megnyugtatja az ügyfelét. Átnyújtotta a nyugtát Kentnek, aki vonakodva elvette tőle.

Kent egy pillanatig habozott, majd közelebb hajolt az ablakhoz.

– Szerintem el kellene mennie orvoshoz, ha gyakran előfordulnak ilyen szédülései. Ezekkel nem szabad viccelni. Nagyon sok minden állhat a háttérben.

Palmer bólintott. Nagyra értékelte az aggodalmát, de biztos volt benne, hogy bármi történt is, az csak egy pillanatnyi megingás volt a szervezetében. Úgy gondolta, biztosan az a gyógyszer a hibás, amit néhány perccel azelőtt vett be, hogy kijött volna az irodájából. Kent átnyúlt a képzeletbeli határvonalon, és megfogta a kezét.

– Én csak aggódom – mondta neki. – Nagyon sok mindent látok munka közben, és ezek a „sosem lehet tudni” pillanatok eléggé meglephetik az embert. Jobb félni, mint megijedni.

– Köszönöm. – Palmer megszorította a kezét, aztán kihúzta az ujjait a tenyeréből. Kenten látszott, hogy egyáltalán nem győzte meg. Elvette a papírlapot, betette a zsebébe, de addig le sem vette a szemét Palmerről, amíg meg nem kellett fordulnia, és a lába elé nézni. Mielőtt kiment az épületből, még utoljára visszanézett rá.

Palmer megkönnyebbült, amikor Kent elment. A legkevésbé sem szerette volna a munkatársai és a bank ügyfelei előtt megvitatni az egészségügyi problémáit. Végigdolgozta az ebédszünetet, és amikor az utolsó pénztáros is visszajött, néhány percet magára is szánt. Útban a pihenőhelyiség felé összetalálkozott Frank Martinezzel, a Bay Bank harmadik generációs tulajdonosával, aki rendszerint az emeleti irodájában tartózkodott, hacsak nem kellett besegítenie, ami ha Palmeren múlt volna, soha nem következett volna be. Remek munkakapcsolat volt közöttük, és a férfi annyi szabadságot adott neki, amennyire csak szüksége volt. Szeretett viccelődni a dolgozókkal, sosem vett komolyan semmit. A munkához való hozzáállásukat tekintve azonban ég és föld voltak. Palmernek mindenért meg kellett dolgoznia, amije csak volt, Frank viszont örökölte ezt az állást. Palmer ennek ellenére tiszteletben tartotta, hogy ez az ő bankja, és mindketten azt akarták, hogy az ügyfelek elégedettek legyenek.

– Szia, Frank!

– Jó napot, Palmer!

Együtt mentek be a pihenőhelyiségbe, amit Palmer furcsának talált. A férfinak az emeleten egy teljesen berendezett konyhája volt, nem szorult rá, hogy azt használja, amit mindenki más, és furcsállta is, miért van itt, a földszinten, ha nincs megbeszélés. Frank betette a kávéját a mikróba, hogy felmelegítse, és fütyörészve várta, hogy lejárjon az idő.

Palmer kivette az ebédre hozott ennivalóját a hűtőből. Leült, felbontotta a joghurtot, és elkezdte olvasni az újságot. Amikor csilingelt a mikró, Frank odament a csészéjéért, majd visszaült az asztalhoz.

– Arra gondoltam, felveszek még egy pénztárost, talán részmunkaidőben, hogy kisegítsen az ebédidőben.

– Ez nem rossz ötlet – felelte Palmer. – Így a személyzet kettesével is tudna ebédelni, nem csak egymás után egyenként. Szerintem jólesne nekik, ha lenne velük valaki ebéd közben. Tudom, hogy a dolgozók közül néhányan szeretnek együtt sétálni.

Frank bólintott.

– Akkor ezt megbeszéltük. Megkérem Celine-t, hogy tegyen fel az internetre egy hirdetést, vagy ahogy manapság alkalmazottakat keresünk. Azt hiszem, legalább kettőt felveszek. Így mindig lesz, aki segítsen.

Frank felállt, Palmer köszönetet mondott neki. Főnökként a férfi nagyon rendes volt, az apjával ellentétben azonban nem szeretett dolgozni. Az apja egészen a nyugdíjba vonulásáig aktívan kivette a részét a munkából, aztán átadta a stafétabotot a fiának.

Palmer már félig megette a joghurtot, amikor felkavarodott a gyomra. Rátette a kezét a hasára, azt kívánta, bárcsak elmúlna hányingere. Ezek után leveheti a joghurtot is a bevásárlólistájáról. Minden héten akadt valami új étel. Palmer az a típus volt, aki többé nem evett olyasmit, amitől rossz lett a gyomra. Sajnos mostanra eléggé leszűkült az ennivalók köre, amit megtehetett.

Kidobta a joghurtot, aztán beleharapott a szendvicsbe, de megint felkavarodott a gyomra. Tudta, hogy az ebédje így már csak zöld tea lesz. Odament a vízadagolóhoz, megtöltötte a csészéjét, majd betette a mikróba. Miközben várta, hogy felmelegedjen, Frank asszisztense jött be, és a hűtőhöz lépett. Celine szeretet a földszinten ebédelni, ahol beszélgethetett másokkal, és nem állt folyton Frank rendelkezésére.

– Hallottam a jó hírt – szólalt meg minden bizonnyal Frank javaslatára célozva, hogy új embereket vesznek fel.

– Még csak kérnem sem kellett. – A munkaerőhelyzet gyakran szóba került Celine és Palmer között, de egyiküknek sem volt mersze szóba hozni a dolgot Franknél. A férfi alaposan meggondolta, mire költi a pénzét, ha a bankról volt szó, és leginkább az a típusú tulajdonos volt, aki a pénzt a saját zsebében szerette tudni.

– Néha megérti. – Celine az asztalhoz vitte az ebédjét, és leült. – Ezt még olvasod? – kérdezte az újságra mutatva.

– Vedd el nyugodtan! – Palmer nem említette, hogy a látása kezdett elhomályosodni, a betűk pedig túl kicsik ahhoz, hogy el tudja olvasni. Öt perccel azelőtt kezdte végignézni az újságot, de hunyorogva kellett kisilabizálnia az összefolyó betűket, ezért végül feladta. Fel kell vennie a látszerészt is az orvosok hosszú listájára, akikhez el kell mennie. Felállt, a pult felé fordult, és visszaszámolta a másodperceket a mikró kijelzőjén. Miután lejárt az idő, kivette a forró vízzel teli bögrét, belemártotta a teafiltert, és odavitte a bögrét az asztalhoz. Nagyot sóhajtva leült.

– Migrén? – kérdezte Celine, mire Palmer bólintott.

– De most más. Elkezdődik, aztán elmúlik. Bármennyire is utálom ezt mondani, azt kívánom, bárcsak kiütne, hogy végre túl legyek rajta.

– Nem segít a gyógyszer?

– Már nem. Néhány hétig működött, most viszont visszatért a fejfájás.

– Talán el kellene menned egy neurológushoz.

– Van már időpontom hat hét múlvára. Addig nekem kell megbirkóznom a migrénnel.

– Hat hét múlva? – kérdezte Celine döbbenten.

Palmer bólintott, és ivott egy korty teát.

– Értesítenek, ha valaki hamarabb lemondja, de a recepciós szerint erre nem sok az esély. Nagyon sokan szeretnének időpontot kapni. Úgy érzem, hamarabb fogok nyerni a lottón, mint a neurológusnál sorra kerülni.

– Lefogadom, hogy hamarabb tudnál beszélni egy orvossal, ha a sürgősségire mennél.

Palmer oldalról Celine-re pillantott.

– Ez egy migrén. A sürgősségin sokkal fontosabb dolgokat kezelnek.

– Csak mondom. Fáradtabbnak tűnsz, mint általában, senki sem hibáztatna, ha elmennél. Jól alszol éjszaka?

– Meglepő módon igen. A sötétítőfüggöny sokat segít.

– Akkor szabadságra lenne szükséged. – Celine egy kis ideig Palmert tanulmányozta. – Most, hogy belegondolok, nem emlékszem, hogy valaha is vettél volna ki szabadnapot, nem beszélve egy hét szabadságról. Ki vagy égve. Komolyan mondom, használd fel az összegyűlt szabadnapjaidat, és utazz el a városból! Ismerek egy nagyszerű szépségszalont fent északon. Remek kezelést kapnál ott.

– Majd gondolkodom rajta – felelte Palmer, miközben pontosan tudta, hogy soha nem fogja megtenni. Nem volt kalandvágyó természet. Néha azt kívánta, bárcsak megváltoztathatná ezt magában.

Celine befejezte az ebédjét, Palmer pedig visszaindult az irodájába, ám előtte még tett egy kitérőt, hogy megnézze a pénztárosokat, és megbizonyosodjon róla, mindannyian rendben vannak-e, és tudnak-e dolgozni zárásig. Neki volt egy köteg számlája, amiket véglegesíteni kellett, és szerette volna befejezni őket, mielőtt hazamegy. Nekidőlt a pultnak, végignézett az előcsarnokon, amíg újra vissza nem tért a korábbi rosszulléte.

Kiszaladt a mosdóba, hideg vizet locsolt az arcára. Légzőgyakorlatokat végzett, hogy megnyugtassa felkavarodott gyomrát. Ekkor jutott eszébe, hogy evés közben kellett volna bevennie a gyógyszert. Megtörölte az arcát egy papírtörlővel, és visszament a bank elejébe.

Csak állt ott, nézte, ahogy az emberek rövid időn belül elmosódott foltok lesznek előtte. Jobb lenne, ha minél hamarabb úrrá lenne ezen a helyzeten. Gyűlölte, hogy így érzi magát, és nem értette, miért nem tudja kezelni ezt a betegséget mindazokkal, amiket megpróbált.

HÁROM

Kent Wagner kinyújtózott, és hagyta, hogy az ébresztő kellemes hangjai körülötte zengjenek. Elég sokszor hallotta már a riasztás durva hangját a munkahelyén ahhoz, hogy otthon valami kellemesebb melódiát állítson be. Beletelt egy kis időbe, mire megtalálta a megfelelő ébresztőt, de azután már csak élvezte a megnyugtató dallamot.

– Kapcsold ki! – mordult fel mellette egy hang.

Kent az oldalára gördült, eleget tett a kérésnek, majd visszafordult a takaró alatt fekvő alakhoz. Ő azt szerette, ha hűvös van a lakásában, mert úgy jobban tudott aludni, a barátnője, Maeve azonban a meleget szerette. Neki minimum huszonegy fok kellett a szobában vagy még annál is több, hogy rendesen aludjon.

A kapcsolatuk már egy éve tartott, és két dologban nem tudtak közös nevezőre jutni, amelyek közül ez volt az egyik. A másik pedig az összeköltözés. Az elején, amikor még nem tudtak betelni egymással, Maeve hozta szóba a következő szintet. Kent akkor még nem állt készen a dologra. Amikor viszont hónapokkal később ő vetette fel, Maeve a szőnyeg alá söpörte a kérdést, és úgy tűnt, azóta is ott volt. Kentet zavarta ez a változás. Úgy gondolta, remek a kapcsolatuk…, amikor együtt vannak. Az utóbbi időben azonban Maeve egyre furcsábbak tűnt. Kent nem tudta megmagyarázni pontosan, mit értett az alatt, hogy „furcsa”, ezért inkább nem is hozta szóba.

Felhajtotta a takarót, félresöpörte a nő borzas haját, és megcsókolta az arcát.

– Legyen jó napod a munkában! – Felkelt az ágyból, kiment a fürdőszobába, hogy lezuhanyozzon és elkészüljön.

Maeve majd később küld neki egy üzenetet, miután elment, aztán a nap folyamán írni fognak egymásnak, de néhány napig most nem találkoznak. Kent huszonnégy órán keresztül dolgozik majd a San Franciscó-i tűzoltóságnál mentőtisztként, aztán negyvennyolc óráig szabad lesz, Maeve-nek pedig saját bevallása szerint unalmas irodai munkája volt.

A tűzoltóság felé tartó úton megállt a kedvenc kávézójánál, a RoccoBeannél. Kicsit hosszabban állt az ajtóban, mint kellett volna, és nagy levegőt vett. Imádta a frissen pörkölt kávé illatát, ezért tért be ide mindennap. Az üzlet az a fajta hely volt, ami túl hamar tönkrement, és lehúzta a rolót, ha az ember nem figyelt. Ő is csak azért szerzett róla tudomást, mert egyszer ki kellett mennie oda a munkája során. Azóta pedig rendszeresen betért ide minden reggel. Persze az állomáson is volt kávé, de a nyomába sem ért a RoccoBeannek.

Leadta a szokásos rendelését, aztán hozzátett egy frissen sütött banánkenyeret, és oldalra húzódva várt. Mire az ő nevét szólították, már megette a süteményt, és azt kívánta, bárcsak két szeletet vett volna, de muszáj volt műszakváltás előtt beérnie a munkahelyére. Gondolatban feljegyezte magának, hogy holnap reggel két szeletet kérjen.

Egy órával a műszak kezdete előtt ért az állomásra. Volt egy bevett rutinja, és ettől ritkán tért el. A hadseregnél szanitécként eltöltött tíz év megnevelte, amit csak a katonák tudtak értékelni, de éppen emiatt szerette, ha bizonyos dolgok úgy történtek, ahogy ő akarta. Letette egy padra a saját kávéját, és azt, amit a társának, Damian Carusónak hozott, majd odament a mentőautóhoz. Damian és az ő feladata volt feltölteni a készleteket, mielőtt megkezdődött a műszakjuk, bár a legtöbb mentős minden hívás után megtette, hacsak nem egész éjjel kellett folyamatosan menniük valahová. Kentnek és Damiannek nagyon ritkán kellett teljesen feltöltenie a készleteket, mielőtt megkezdődött a műszakjuk.

Kent kinyitotta a hátsó ajtót, és beszállt. Ellenőrizte a hordozható oxigéntartályokban lévő oxigén mennyiségét, és azt is, hogy elég erősen vannak-e lerögzítve. Végighúzta a kezét a hordágyon, hogy megbizonyosodjon róla, használatra kész-e. Végül megnézte az elsősegélydobozt, és feljegyezte a telefonjába azt, amit pótolni kell. Ha most azonnal megszólalt volna a riasztó, akkor is elegendő felszerelésük lett volna, hogy kivonuljanak.

Miután végzett a hátsó résszel, előrement a vezetőüléshez. Kinyitotta az ajtót, beszállt, és beindította az autót. Miközben megvárta, hogy a piros mutató elérjen az F betűig, jelezve, hogy tele van a tank, felkapcsolta a lámpát, beindította a szirénát, habár ez utóbbinak a még alvó munkatársai biztosan nem örültek. Amikor látta, hogy tele van az üzemanyagtartály, leállította a kocsit, és kiszállt.

Mire végzett, megérkezett az új műszak. Fogta a két kávét, és üdvözölte a távozni készülő dolgozókat. A legtöbben álmosak voltak, ezért arra gondolt, vajon sokszor riasztották-e őket éjszaka. Mielőtt megismerkedett Maeve-vel, gyakran jelentkezett önként pluszműszakokra, hogy segítsen, ha szükség van rá. Amikor azonban a kapcsolatuk komolyra fordult, ezt már nem csinálta, inkább megőrizte a szabadnapjait a barátnője számára. Sőt még a rádiót is kikapcsolta, amikor együtt voltak. Valamiért nagyon szerette tudni, hol vannak a munkatársai, amikor ő nincs ott.

Felment a lépcsőn a második emeletre, ahol a mentősök töltötték az idejüket, amíg nem érkezett hívás. Ezen a szinten volt egy fitneszterem, konyha, étkező, társalgó és egy szoba, ahol aludni lehetett. Bement az öltözőbe, megkereste a saját szekrényét, és letette a két kávét. Betette a szekrénybe a kulcsait, a pénztárcáját, majd átöltözött utcai ruhából kék munkaruhájába, és megigazította a névtábláját meg a jelvényét, hogy egyenesen álljanak.

A sült szalonna illata a konyhába vonzotta. Megkordult a gyomra annak ellenére, hogy korábban már evett egy szelet banánkenyeret. A tűzhelynél Damian állt, nagy adag tojást vert fel. Az asztal körül pedig a munkatársai ültek, és az állomáson főzött, gyenge kávét iszogatták.

A mentősök minden műszakban más-más munkát végeztek. Isha Cortez rohammentős volt olyan kedves, és összeállított nekik egy havi beosztást, amit mindenki betartott. A következő huszonnégy órában Kent feladata a sepregetés lesz, ami sokkal jobb volt, mint mindenkire főzni. Kent jól tudott főzni, ha csak magának és Maeve-nek kellett. Ha viszont egy tucatra vagy még annál is több emberre, akkor már el volt veszve.

Sosem tudta rendesen megduplázni vagy megtriplázni a receptek hozzávalóit.

– Köszönöm a kávét! – Damian letette a spatulát, és ivott egy kortyot a nagy pohárból, amelyben minden bizonnyal már langyos vagy hideg volt a kávé. Behunyta a szemét, aztán gyorsan ki is köpte. – Sosem fogok panaszkodni amiatt, hogy minden műszak előtt beugrasz a kávézóba, de ha jelent valamit neked a kapcsolatunk, akkor kérlek, azelőtt hozd ide nekem, mielőtt ellenőrzöd a kocsit!

Kent felnevetett.

– De jó lenne, ha kiszállítást is vállalnának! – Ha a RoccoBean ki is szállítana, akkor Kent akkor ihatná napközben a kedvenc kávéját, amikor csak akarná.

– Nem örülnél neki – felelte Reeva Kingsland, egy másik rohammentős. – Ha kiszállítanának, nem lenne okod beugrani a kávézóba, és élvezni a kávéjukat.

– Ez valami kicsavart változata annak, hogy „Ha megépíted, eljön hozzád”? – kérdezte Damian Reevától, aki erre a fejét rázta.

– Azt sem tudom, miről beszélsz – válaszolta a nő.

– Baseballálmok, a film?

Reeva ismét a fejét rázta.

– Baseball?

Megint fejrázás volt a válasz, Kent pedig felnevetett.

– Néha a szavak csak szavak. Nem kell túlságosan a dolgok mögé nézni – jegyezte meg Kent. – Reevának igaza van. Megértem. Ha túl sokáig van részed a jóban, egy idő után természetesnek veszed. Különben is szeretek beugrani oda minden műszak előtt. Ma reggel ettem egy szelet banánkenyeret is, nagyon finom volt.

– Ó, szóval már nem vagy éhes arra, amit én főzök? – Damian csípőre tett kézzel nézett rá, de már nem tudta sokáig megőrizni komoly arckifejezését, és kibukott belőle a nevetés. – Sajnálom. Képtelen vagyok haragudni rád, hiszen folyékony aranyat hozol nekem. – Ismét a kezébe vette a papírpoharat, és ivott még egy kortyot. – Ez a legjobb.

Ebben a műszakban Reeva feladata volt a terítés, vagy legalábbis, hogy elég tányért és evőeszközt tegyen ki a többieknek, és mivel Kent már itt volt a konyhában, segített neki. Amikor Damian elkiáltotta magát, hogy kész a reggeli, az épületben mindenfelől léptek hangzottak fel, és a konyha felé siettek.

A többiek köszönetet motyogtak, kihúzták a székeket, és beszélgetés töltötte meg a konyhát. A többség az asztalnál ülve evett, néhányan pedig átvitték a tányérjukat a társalgóba, ahol megnézték a híreket.

Reggeli után Damian és Kent beültek a kocsiba, és elindultak San Francisco pénzügyi negyede felé, mert aznap az volt számukra a kijelölt terület. Amikor megérkeztek az állomásra, bementek, és a többi tűzoltóval beszélgettek az első hívás beérkezéséig. Nemrégen még ugyanabban az épületben voltak a mentősök és a tűzoltók, az új mentősrészleg megépítése után azonban a mentősök külön helyet kaptak.

Mire leültek ebédelni, megszólalt Kent és Damian rádiója. Mindenki elhallgatott, hogy hallják a hívást. Amikor a diszpécser bemondta a mentőautójuk számát, Damian és Kent felálltak, otthagyták az ebédjüket az asztalon. A többiek majd becsomagolják, és beteszik nekik a hűtőbe.

– 81-es egység, lehetséges stroke, harminchét éves nő, Bay Bank – mondta a diszpécser a rádióba.

– A páciens fekszik, az őr mindenkit kiterelt az épületből. A beteg összeesett a fal mellett.

Kent és Damian a kocsijukhoz szaladtak. Damian beült a volán mögé, bekapcsolta a lámpát és a szirénát, Kent pedig mellé szállt be, és beleszólt a műszerfalon lévő rádióba:

– 81-es egység úton van. – Szerencsére nem voltak messze a banktól, így hamar odaértek.

– Épp tegnap jártam itt – mondta Kent, amikor befordultak a sarkon. Félt, mert sejtette, kit fognak ott találni, amikor bemennek.

– Ez a bankfiók kicsi és barátságos – tette hozzá Damian. – Évek óta az ügyfelük vagyok.

Megálltak a bejárat előtt, Kent értesítette a diszpécsert, hogy megérkeztek a helyszínre. Hálás volt, hogy a San Franciscó-i rendőrök már leparkoltak a járdaszegély mellett. Damian fogta a csíptetős felírótábláját, és elkezdte a szükséges papírmunkát, amíg Kent a kocsi háta mögé ment, kihúzta a hordágyat, és kivette az orvosi táskáját. Besétáltak a bankba, ahol az igazgató azonnal a beteghez irányította őket.

– Ott van – mondta a férfi.

– Hogy hívják? – kérdezte Damian.

– Palmer Sinclair. Ő a fiókigazgató.

Kent szíve összeszorult. Szaladni kezdett Palmer felé. A nőt körülvevő tömeg kettévált, amikor ő és Damian felé közeledtek. Kent fogta az orvosi táskáját, és leguggolt mellé, közben Damian megvizsgálta az életfunkcióit.

– Hé, Palmer! Kent vagyok – mondta elcsukló hangon, és közben szemrevételezte az állapotát.

Kedvelte ezt a nőt, szeretett mindig bejönni a bankba, hogy lássa.

– El tudja mondani, mi történt?

A nő megpróbálta felemelni a fejét a kezét, hogy megfogja a fejét, de Damian lefogta a csuklóját, és nem engedte. A nyaka köré tett egy merevítőgallért, aztán megmérte a vérnyomását és az oxigénszintjét.

– N-nem – dadogta Palmer.

Kent a társára nézett, figyelte, miközben feljegyezte Palmer motoros képességeit.

– Palmernek sokszor van migrénje – mondta egy nő, aki Kent mellett állt. – Már volt orvosnál, de a gyógyszer nem segít. Éppen mögötte álltam, amikor a falhoz dőlt, aztán összeesett.

– Beütötte a fejét? – kérdezte Kent.

– Azt nem láttam – felelte a munkatárs.

– Tudja, milyen gyógyszert szed? – A nő megrázta a fejét, aztán azt mondta, mindjárt visszajön.

– Palmer, feltesszük a hordágyra.

Damian és Kent egy csapatként összedolgozva Palmer alá csúsztatta a mentőhordágyat. Miután elhelyezték rajta, Palmer a hasára tette a kezét.

– Hányingere van? – kérdezte Kent.

A nő bólogatni próbált, de a feje alig mozdult egy kicsit.

– Azt tudom csillapítani – mondta neki Kent.

– Itt van az, amit a fiókjában találtam, ez pedig a táskája – nyújtotta át az orvosságos fiolát és egy táskát Palmer munkatársa, amikor visszatért.

– Köszönöm. – Damian elvette tőle, és letette a hordágy végébe.

– Jól van, Palmer. Felkészült? – kérdezte Kent, hogy oldja a hangulatot. Tegnap, amikor találkozott vele, már tudta, hogy valami nincs rendben, de nem volt orvos, ezért nem tehetett semmit, hacsak a nő nem ájult el előtte, vagy nem kérte külön, hogy segítsen neki. Kent biztosra vette, hogy sztrókja volt, amikor éppen vele foglalkozott előző nap, és most talán még egy.

Miután betolták őt a mentőautóba, Kent leült a padra, és bekötött egy infúziót.

– Adok valamit a hányingerre, ez segíteni fog, amíg odaérünk a kórházba. Van valaki, akit felhívjanak a nővérek?

A nőre nézett választ várva, ő azonban nem mondott semmit.

– Mi lenne, ha a pislogás lenne a válasz? Az egy nemet jelent, a kettő igent. Oké?

Palmer kettőt pislogott.

– Jól van, szóval van valaki, akit felhívjunk?

A nő egyet pislogott.

Kentnek nem tetszett ez a válasz. Senkinek sem lenne szabad egyedül kórházban lennie. Damian elindult a kocsival, Kent pedig rádión beszólt a diszpécsernek, hogy végeztek a helyszínen. Aztán betelefonált a kórházba, hogy értesítse őket az érkezésükről, és elmondta a nő tüneteit. Palmer egész végig le sem vette róla a szemét.

Kent lenézett rá, és azt kívánta, bárcsak ragaszkodott volna hozzá előző nap, hogy tegyen valamit érte. Amikor kicsordult egy könnycsepp a nő szeméből, Kent letörölte az arcáról.

– Ne sírjon! – mondta neki. – Minden rendben lesz. Elvégeznek néhány vizsgálatot, aztán már el is mehet kezében három oldalnyi orvosi halandzsával, amiből egy szót sem ért. – Felnevetett, és remélte, hogy a nő érti a viccet.

Ezután ismét megnézte az életfunkcióit. Az oxigénszint és a vérnyomás már jó értéket mutatott. A pulzusa szaporább volt, mint a normális, de a körülményeket tekintve emiatt nem aggódott túlzottan. Damian beszólt a kórházba, hogy elmondja, megérkeztek. Tolatva a hátsó bejárathoz állt, majd hátrament, és kinyitotta Kentnek az ajtót. Együtt kivették a hordágyat a kocsiból, amilyen óvatosan csak tudták, igyekeztek nem nagyon mozgatni a beteget. Miután letették a hordágy lábát a földre, begurították Palmert a sürgősségire, ott pedig az egyik vizsgálóba, ahová a személyzet irányította őket.

Megvárták, amíg megérkezik az ügyeletes ápoló, és neki elmondták, amit tudni kell az esetről.

Mielőtt távoztak, Kent odalépett Palmerhez.

– Szakszerű kezekben hagyjuk magát – mondta neki. – Ha bármire szüksége van, az ápolók majd idehozzák. A táskája az ágy mellett van a széken. Biztosan nincs senki, akit felhívhatnánk?

– Biztos – felelte a nő rekedt hangon, és közben egyet pislogott.

– Hát jó. Remélem, jobban érzi majd magát. A következő törlesztőrészletnél majd beugrom a bankba, és megnézem, hogy van.

Palmer elmosolyodott, és kettőt pislogott.

– Rendben. Jobbulást kívánok!

Ezután kiment a helyiségből. Damiant a nővérpultnál találta meg, ahol befejezte a papírmunkát. Miután visszaszálltak a kocsiba, Kent megszólalt:

– Tegnap, amikor láttam őt, esküdni mertem volna rá, hogy sztrókot kapott. Azt mondta, jól van, és nincs semmi baj. Én erősködtem, de nem engedett. Be kellett volna vinnem a kórházba. – Megrázta a fejét, és kinézett az ablakon.

– Túl fiatal ahhoz, hogy sztrókja legyen.

– Igen – sóhajtotta Kent. Nem értette, miért van rá ilyen nagy hatással ez a nő. Általában csak elvégezte a munkáját, aztán továbblépett. – Nem akarja, hogy bárki megtudja, hogy itt van.

– Talán nincsen családja.

Kent Damianre nézett.

– Kinek nincsen családja?

Damian vállat vont, aztán kihajtott a parkolóból.

NÉGY

Nővérek sürögtek-forogtak Palmer körül. Beszéltek hozzá, beszéltek róla, kérdéseket tettek fel, de nem várták meg, hogy válaszoljon rájuk. A sok mozgástól elszédült, ezért különösen hálás volt a Kenttől kapott hányinger elleni szerért. Amikor a férfi megérkezett hozzá az ájulása után, és elkezdte megvizsgálni, Palmer zavarba jött. A legkevésbé sem akarta, hogy a férfi így lássa – gyengén, mint aki nem tud beszélni. Tudott volna, csak félt megszólalni.

Miközben Kent és a társa segített neki, eszébe jutott az első alkalom, amikor a férfi bejött a bankba, hogy kölcsönt intézzen magának. Karizmatikus volt és elbűvölő, alig várta, hogy megvegye az első használt autóját. Annak viszont nem örült, hogy fizetnie kell a parkolásért. Palmernek ilyen típusú kiadása nem volt, de nem is lett volna rá szüksége. Különben is nagyon ritkán utazott el a városból, és akkor mehetett vonattal. Imádta, milyen szabadságot biztosít neki a gyaloglás, ráadásul így az otthona és az irodája közelében lévő üzletekbe is be tudott nézni.

– Palmer, jobban érzi magát? – kérdezte az ápolónő, majd megfogta a csuklóját, és az óráját nézte közben. Vajon szabad válaszolnia, miközben a nővér láthatóan számol? Miután elengedte a karját, Palmer bólintott.

– Igen.

– Ó, nagyszerű, megszólalt! A mentősök, akik behozták, észrevették, hogy gondjai vannak a beszéddel, de most úgy hallom, hogy teljesen tisztán ejti ki a szavakat. El tudná mondani, mi történt?

Palmer megrázta a fejét, és azt felelte:

– Annyit tudok, hogy ebédeltem, de hányingerem lett közben. Aztán talán visszaindultam az irodámba. Ennél többre nem emlékszem.

– A beszéde nagyszerűnek tűnik, ami szinte teljes bizonyossággal kizárja a sztrókot. Lehetséges, hogy influenzás, az okozhat ájulást, ha nem ivott elég folyadékot. Az orvos hamarosan itt lesz – mondta a nővér, aztán megkerülte az ágyat. – Hozhatok valamit?

– Egy kicsit fázom – felelte Palmer.

– Akkor hozok néhány takarót. Ideteszem maga mellé a nővérhívó gombot, ha esetleg szüksége lenne valamire. Mindjárt visszajövök.

Mindenki tudta, hogy kórházi nyelven a „mindjárt visszajövök” minimum fél órát jelent.

A kórházban nagyon sokan voltak, a személyzetnek pedig rengeteg volt a munkája. Minden tőlük telhetőt elkövettek, hogy ellássák a beérkezett sürgős eseteket.

Palmer az oldalára feküdt, és nézte, ahogy a sóoldat a csőbe csöpög. Dehidratáltság miatt kapta az infúziót, a lelke mélyén azonban érezte, hogy valami más baj van. Ironikus, hogy Celine azt javasolta, menjen a sürgősségire, hogy hamarabb találkozzon egy neurológussal, most pedig valóban itt volt. Ha majd idejön hozzá az orvos, elmond neki mindent, és kéri, hogy végezzenek el rajta képalkotó vizsgálatokat. Érezte, hogy valami baj van vele. A háziorvos által felírt gyógyszernek tovább kellett volna hatnia, mint csupán néhány hét.

Az ápolónő visszajött, és két takarót hozott magával. Az egyiket Palmerre terítette, a másikat pedig keresztbe a vállán.

– Felhívjunk valakit?

Palmer megrázta a fejét.

– Köszönöm a takarókat.

– Nincs mit. Nem kér egy kis vizet?

– Nem, köszönöm.

A nővér bólintott, aztán megütögette Palmer lábát, és ismét ellenőrizte az életfunkcióit. Mielőtt kiment volna a kórteremből, emlékeztette, hogy nyomja meg a gombot, ha bármire szüksége van vagy rosszabbul érezné magát, mint most. Palmer nem felelt rá semmit, továbbra is a karjába szúrt infúziót nézte. Fájt egy kicsit, de nem annyira, mint amennyire a büszkesége. Elszántan igyekezett megőrizni a látszatot, hogy jól van, ezért nagyon kínosan érintette, hogy elájult vagy összeesett a munkahelyén az alkalmazottak és az ügyfelek szeme láttára.

A tekintetét arrébb csúsztatta a betonfalra. Sárgás színű volt, egykor minden bizonnyal fehér, és ha elég figyelmesen nézte, festékdarabkákat fedezett fel az apró repedésekben.

Nem messze a mennyezettől egy fémrúd volt a falba erősítve, az tartotta a függönyt, amely félkörívben zárta körül az ágyát. Arra gondolt, vajon miért nem egyenes vonalban megy az a fémrúd ahelyett, hogy ilyen furcsa, ovális alakú helyet rekeszt le.

Amennyire meg tudta állapítani, négy fülke vagy szoba volt ezen a helyen. Nem tudta, hogy hívják ezeket a kórházban. Egy nagy teremben voltak, mindegyiknek saját elválasztófala, orvosi műszerei és függönye volt. A vele átlósan szemben lévő helyen volt valaki, a másik kettőben viszont nem. Ő a fal mellett feküdt közvetlenül, és ha a másik oldalára fordult volna, láthatta volna a folyosón ide-oda járkáló embereket. Ami azt is jelentette volna, hogy ők is látják őt. Senkit nem akart látni.

A mennyezeten neoncső világított, mindent vakító fénybe borított, ami számára hátrányt jelentett, mert így látszott, milyen piszkos a fal. Ráadásul a fénytől megfájdult a feje – jobban mondva még rosszabb lett a már meglévő fejfájása. Azt akarta, hogy a szoba sötét legyen és csendes, a vele együtt lévő, másik páciens viszont hangosan telefonált. Palmer próbált nem odafigyelni a hívásra, a harsány, zaklatott hang azonban lehetetlenné tette, hogy ne hallja az egyoldalú beszélgetést. Annyit ki tudott szűrni a szavakból, hogy a másik betegnek valami receptre lett volna szüksége, amit senki sem akart felírni vagy jóváhagyni többé.

Amikor végül az ajtó felé fordult, némi felbolydulást vett észre. Fehér köpenyes emberek szaladgáltak a folyosón, az egyikük utasításokat harsogott, majd utána egy hordágy jött, amit két mentős tolt. Palmer arra gondolt, mi történhetett, és úgy tippelte, hogy vagy autóbaleset vagy lövöldözés. Mindkettőtől felfordult a gyomra. Gyűlölte azt hallani, miféle traumát kell átélnie imádott városának, és azt sem tudta elképzelni, min mehetnek keresztül azok a családok.

Megszólalt a hangosbemondó, az automatizált hang azt ismételgette, „kék kód”. Nagyon sokan szaladtak el a kórterme előtt, aztán meghallott egy kiáltást. Mélyről jövő, gyomorszorító ordítás volt, majd azután rögtön valaki azt ismételgette, „nem”. Palmer a fal felé fordult, a vállán lévő takarót feljebb tolta a fülére. Nagyon örült neki, amikor nyugalom lett körülötte.

Kis idő múlva megjelent előtte egy fehér köpenyes nő, olyan, mint akiket a folyosón látott futni.

– Üdvözlöm, Palmer, az én nevem dr. Molina. Éppen most néztem át a kórlapját. Ezen az áll, hogy elesett a munkahelyén. Beütötte a fejét? Fel tudna ülni, ha megkérem?

Palmer felült, aztán megrázta a fejét.

– Nem hiszem, hogy elestem. Sokkal inkább összerogytam.

Dr. Molina megtapogatta a fejét, valószínűleg dudort vagy lehetséges törés nyomait kereste rajta.

– Hol fáj?

– Kívül sehol.

– Ezt hogy érti? – kérdezte az orvosnő, és közben továbbra is a fejét tapogatta.

– A fájdalom belül van. Szerintem valami nincs rendben velem.

Az orvosnő hátralépett, majd a kórlappal az ölében leült az ágy melletti székre.

– Itt az áll, hogy migréntől szenved.

– Igen, nagyon erős fejfájás gyötör. Tegnap azt hiszem, egy kis időre elsötétült előttem minden, amikor éppen egy ügyféllel voltam, aztán volt ez az incidens ma ebédidőben. Már egy ideje migrénjeim vannak, ezért végül elmentem az orvoshoz, hogy felírjon valamit, de az a gyógyszer csak néhány hétig használt.

– Tudna mondani valamit erről a pillanatnyi ájulásról? Mik voltak a tünetei?

– A billentyűzet fölött megmerevedett a kisujjam. Hallottam, hogy körülöttem beszélnek az emberek, de olyan volt, mintha víz alól hallanám őket. Elhomályosodott a látásom, és valahányszor pislogtam, fekete pontokat láttam magam előtt. Aztán úgy éreztem magam, mintha felébredtem volna, és minden rendbe jött volna, csak kicsit szédültem. Olyan érzés ez, mint amikor… – Egy pillanatra elhallgatott. – Mint amikor leszállunk a vidámparkban egy gépről a menet végén.

– És hogy kezelte a fejfájást, mielőtt az orvoshoz ment volna?

– Mindenféle holisztikus módon, amit csak találtam. Megváltoztattam az étrendemet, növeltem a koffeinbevitelt. Próbálkoztam masszázzsal, gyógynövényekkel, bármivel, amit fejfájásra lehet kapni. Azt hiszem, elmondhatom magamról, hogy egy két lábon járó tévéreklám vagyok.

Dr. Molina felnevetett, majd írt valamit a kórlapra.

– Elrendelek egy CT-vizsgálatot. Szeretném megnézni, hogy mi folyik ott bent. Elkezdjük az elején, és kizárjuk a legnyilvánvalóbb gyanúkat. Néha a migrént a környezet okozza, de megvan az oka annak, hogy miért ájult el egy pillanatra, és miért esett össze. Ezt szeretném kideríteni.

Dr. Molina biztatóan megveregette a vállát, aztán felállt.

– Egy beteghordó fog jönni, hogy elvigye a CT-re. Szeretném, ha átöltözne, és levenne magáról minden ékszert.

Odament az infúziós állvány mellett álló, guruló szekrényhez, és az egyik zsebében kotorászott.

– Itt van egy hálóing meg egy köntös. Átöltözhet itt is, vagy egy nővér kísérheti a mosdóba. Nem szeretném, ha egyedül járkálna.

– Itt jó lesz – felelte neki Palmer.

– Jól van. Összehúzom a függönyt, hogy ne lássák. Miután átöltözött, húzza szét egy kicsit, hogy a beteghordónak jelezze, kész van. A ruháját tegye bele abba a zsákba a pulton.

– Köszönöm.

– Nincs mit. Visszajövök, mihelyt meglesz a CT eredménye.

Palmer felhajtotta magáról a takarót, és látta, hogy mezítláb van. Nem emlékezett, hogy levette volna a cipőjét vagy hol lehet, ezért csak remélte, hogy valakinek volt annyi esze, és beletette a táskájába.

Harisnyás lábbal állt rá a linóleumra. Hideg volt és valószínűleg csúszós is, ha cipő nélkül akart volna bármerre elindulni. Lassan állt fel, a lábszárát az ágy széléhez nyomta, hogy biztosan ne dőljön el. Jelenleg nem bízott magában. Legelőször is a nejlonharisnyáját vette le.

Azonnal kidobta a szemétbe, nem akarta többé felvenni, ha már egyszer a kórház padlójával érintkezett. Ezután levette a szoknyáját és a blúzát, majd beledugta az egyik karját a durva anyagú hálóingbe. A vállánál ki kellett patentolnia, mert az infúzió csöve útban volt. Szerette volna, ha segít neki egy nővér vagy valaki, de nem akart senkit zavarni ilyen egyszerű dologgal. Miután visszapatentolta a vállrészt, megkötötte a hálóinget oldalt, és összehajtogatta a ruháit. Bármennyire szerette volna felvenni a köntöst, addig nem fogja tudni, amíg valaki ki nem veszi a karjából az infúziót.

Tett egy bizonytalan lépést a táskája felé, aztán még egyet, majd érezte, hogy megfeszül az infúzió csöve. Korlátot szabott neki a cső hossza, de hál’ istennek elérte azt a tálcát, ahol a táskája volt, és közelebb tudta húzni magához. Betette az összehajtott ruháit a kórházi zsákba, levett magáról minden ékszert, majd széthúzta kicsit a függönyt, hogy jelezze a beteghordónak, készen van. Óvatosan visszamászott az ágyba, közben nagyon vigyázott az infúzióra.

Amikor a mentősök egy másik beteget hoztak be, ezúttal odafigyelt rá. Próbált nem tolakodóan kíváncsiskodni, de a mellette lévő mozgás lekötötte a figyelmét. Csak akkor ismerte fel az egyik mentőst, amikor kicsit oldalra fordult. A férfi segített a nővéreknek elhelyezni az új beteget, így Palmer egy kicsit hosszabb ideig tudta nézni. Úgy érezte magát, mint egy kukkoló, de lenyűgözte a férfi munkája. Kent gondoskodó volt és kedves az idős hölggyel. Odahajolt a nőhöz, mondott neki valamit, mire az felkacagott, válaszul Kent is elmosolyodott. Jóképű férfi, gondolta magában Palmer.

Mintha Kent megérezte volna, hogy valaki őt nézi, felé fordult, és elmosolyodott. Palmer arra számított, hogy ezután elmegy, és folytatja a munkáját, a férfi azonban odajött hozzá.

– Most már sokkal jobban néz ki – mondta, és megállt az ágya végénél. – Mondtak már valamit?

– Még nem, de nem hiszem, hogy sztrókra kezelnének vagy ilyesmi. Az biztos, hogy nem szaladgálnak fejvesztve, mintha élet-halál között lebegnék.

– Az nagyszerű – válaszolta a férfi, és az infúzióra mutatott. – Valami jót kap?

Palmer egy pillanatra a zacskóra nézett, aztán azt felelte:

– Sóoldat dehidratáció ellen.

– Az jó.

– Köszönöm, amit korábban értem tett.

– Csak a munkámat végeztem, Palmer.

– Ez több annál – mondta a férfinak. – Hallgatnom kellett volna magára tegnap. Talán akkor már tudnám a válaszokat.

– A legtöbben nem hiszik, hogy valami baj van, amíg túl késő nem lesz. De most már a legjobb helyen van. Az itteni dolgozók elképesztően jók.

– Biztos vagyok benne, hogy kötelessége ezt mondani.

Kent felnevetett.

– Nem az. Én tényleg szeretem ezeket az embereket.

– Nagyon kedvesnek tűnnek. – Palmer nem mondott többet, egy ideig másfelé nézett, csak aztán tért vissza ismét a tekintete a mentősre. – Még egyszer köszönöm, különösen a fuvart. Azt hiszem, ha már muszáj volt egy mentőautóban utaznom, akkor örülök, hogy maga volt mellettem. – Az arca azonnal lángba borult, amikor Kent elpirult. Fogalma sem volt róla, miért mondta ezt, és azt kívánta, bárcsak vissza tudná szívni.

Kent felnevetett, amit Palmer nagyra értékelt, aztán azt mondta neki, hogy majd a bankban találkoznak, amikor legközelebb bemegy.

A távozása után nem sokkal megjelent egy nővér, hogy elzárja az infúziót, és segítsen neki átülni egy kerekesszékbe, amelyet egy beteghordó hozott. A beteghordót Victornak hívták, és a nővér szerint nagyon szeretett énekelni. Victor megkérdezte Palmert, mi a kedvenc száma.

– A kedvencem a „Ride”.

– Lana Del Reytől? – kérdezte, mire Palmer bólintott.

Ezután dúdolni kezdte, miközben a folyosón tolta. Palmer kicsit szédült, ezért egész úton lehunyva tartotta a szemét. Ezenkívül szeretett volna Victor dúdolására koncentrálni, és eggyé válni a dallammal. Nagy levegőket vett, hogy leküzdje a rossz érzését, és hálás volt, amikor megérkeztek a helyiséghez, ahol a CT-t csinálták. A beteghordó felsegítette a vizsgálóágyra, a radiológus technikus pedig elmagyarázta, mi történik bent a gépben. Mozdulatlanul kell feküdnie, ezért legjobb, ha inkább behunyja a szemét. A technikus megmutatta neki, hol van a vészcsengő, ha klausztrofóbiás lenne.

Az ágy megindult befelé a csőbe, majd bekapcsolódott a gép. Hangos volt, és pár másodpercenként kattogott. A hangszóróból Lana Del Rey hangja hallatszott, ezért Palmer minden erejével próbált nem mosolyogni vagy együtt énekelni a zenével. Victor, akit egyáltalán nem ismert, igazán meg tudta nyugtatni ez alatt a rövid idő alatt. A légzésére koncentrált, és a zenét hallgatta. Azokra a helyekre gondolt, ahol szívesen töltötte az idejét: a lakásához közeli kávézóra, az öbölre néző parkra, és ekkor eszébe jutott a munkahelye is. Szerette a munkáját és a munkatársait, de azt nem nevezte volna egy boldog helynek. Nem létesített ott igazi kapcsolatokat. Megpróbálta elhessegetni magától a magányosság érzését. Ha meg akarná változtatni, milyennek lássák őt a többiek a munkahelyén, akkor megtehetné.

A vizsgálat harminc percig tartott, és mire véget ért, Palmer elaludt. Victor ott volt, hogy kisegítse a csőből, amiért hálás mosolyt kapott cserébe, aztán segített beülnie a kerekesszékbe. Palmer ismét becsukta a szemét egész úton vissza az ágyához. Victor segített bemásznia az ágyba, aztán gondoskodott róla, hogy a nővérhívó elérhető közelségben legyen mellette.

– Általában harminc percig tart a CT kiértékelése, vagyis az orvos körülbelül háromnegyed vagy egy óra múlva visszajön.

– Köszönöm, Victor, és köszönöm a zenét is!

– Nagyon szívesen, Ms. Sinclair.

Palmer a vállára terítette a takarót, egy kicsit lejjebb engedte az ágy megemelt fejrészét, és az oldalára fordult. Fájt a feje, és tudta, hogy csak idő kérdése, mikor tör rá az igazi migrén. Eltakarta az arcát, felhúzta a térdét a mellkasához, és imádkozott, hogy derítsenek ki valamit… bármit, mert már nagyon szeretett volna megszabadulni ettől a fájdalomtól.

Amikor hallotta a függöny elhúzásának fémes hangját, nem mozdult.

– Jól érzi magát, Palmer? – kérdezte dr. Molina.

– Nem igazán.

– Jól van, most visszarakom az infúziót, és adok önnek fentanilt a fájdalomra.

Palmer kiszakította magát abból a buborékból, amit maga köré vont, és dr. Molina felé nyújtotta a karját. Érezte az infúzió kis szúrását, aztán dr. Molina megnyomott néhány gombot, és ismét megindult a sóoldat.

Az orvosnő leült a székre.

– Felveszem a kórházba.

– Tessék? Miért?

– Mert nem tetszett az, amit a CT-n láttam – jelentette ki nyomatékosan. – Megkértem néhány kollégámat is, hogy nézzék meg ők is.

– Mit… – Palmer megköszörülte a torkát. – Mit látott rajta?

– Egy nagy daganatot. Elrendeltem, hogy holnap kora reggel biopsziát végezzenek rajta.

ÖT

Amíg Damian befejezte az előző hívás papírmunkáját, Kent kihasználta ezt a néhány percet, és írt egy üzenetet Maeve-nek. Amikor csak tudtak, írtak egymásnak néhányszor. Maeve munkahelye szigorúan tiltotta a munkaidő alatti telefonálást, Kent pedig csak akkor írt üzenetet, amikor volt egy kis üresjárata. Jobban szeretett jelen lenni, amikor Damiannel dolgozott, úgy érezte, ha egész nap a telefonját bámulná, akkor nem lenne ilyen szoros kapcsolat köztük. Damiant a legjobb barátjának tartotta. Miután a férfi kitöltötte az űrlapokat, azzal búcsúztak el a pultnál álló nővértől, hogy később találkoznak. Biztos, hogy vissza fognak térni. Sajnálatos tény volt, de egy több mint nyolcszázezer lakosú városban dolgoztak mentősként, és ebbe a számba a turisták még nem is tartoztak bele.

Miután visszaültek a kocsiba, Kent lenémította a telefonját. Damian értesítette a diszpécsert, hogy a központ felé tartanak, ismét elérhetőek, de csak alapszintű újraélesztésre alkalmasak. Kimerültek a készleteik, fel kellett tölteniük a kocsit. A legtöbb alapszintű újraélesztéses híváshoz nem kellett túl sok minden, csak egy fuvar a kórházba. Annak ellenére, hogy Damian feladata volt a főzés aznap, tudta, hogy azonnal hátat fordít a tűzhelynek, amint valakinek segítségre lesz szüksége. Elsősorban mentős volt, minden más csak ezután következett. Kent ugyanígy gondolkodott, éppen ezért szeretett annyira együtt dolgozni Damiannel.

Visszaérkeztek a központba, beálltak a garázsba, és megtankolták a kocsit. Aztán Kent elkezdte feltölteni a készleteket, amíg Damian bement a konyhába. Valaki elkiáltotta magát:

– Megjött a szakács! – Erre a többiek az interkomon keresztül panaszkodni kezdtek, hogy mennyire éhesek.

Jó néhány mókamester volt közöttük – a humorérzék határozott előnyt jelentett ebben a munkakörben, ráadásul szükségük is volt rá mindazok miatt, amit nap mint nap láttak. Nick Martin és Isha Cortez voltak a legnagyobb tréfamesterek ebben a műszakban. Ha valakinek munkanapra esett a születésnapja, akkor biztosra vehette, hogy az öltözőszekrénye tele lett lufival, borotvahabbal vagy konfettivel.

Miután Kent befejezte a készletek feltöltését, felment az emeletre, és csatlakozott a többi mentőshöz. A többség a társalgóban volt. A kapitányuk, Brenda Greig feltett lábbal ült egy fotelban. A kezében italt tartott, ami úgy nézett ki, mint egy sörösdoboz, de valójában üdítő volt.

– Nehéz nap? – kérdezte Kent.

– Elvesztettem valakit – felelte a nő, és tovább nézte a tévét.

– Sajnálom. – Kent leült a kanapéra a kapitány közelében, és ő is feltette a lábát. Nagyon ritka volt az ilyen szabadidő, de amikor adódott, a dolgozók minden percét kihasználták. Kent elővette a mobilját, és megnézte az értesítéseket. Írt egy üzenetet Maeve-nek, csak hogy jelentkezzen, aztán a közösségi oldalát kezdte olvasgatni. Legjobban a többi állomás dolgozóinak posztjait szerette, mert valakinek mindig volt egy vicces története, amit megosztott a műszakjából. Persze amikor megtörténtek, sosem voltak viccesek, csak később, amikor mindenki nevetve gondolhatott vissza a történtekre.