Magyar Miklós

Költő, barát és szerető
Guillaume Apollinaire

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill
Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Magyar Miklós, 2023
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 50 2

A print kötetben szereplő képek szerzői jogi okokból nem jelenhetnek meg az elektronikus kiadványban.

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Prológus

Guillaume Apollinaire (1880–1918) élete legalább olyan különleges, mint költészete. A ránk maradt fényképeken és Picasso rajzain megörökített költő egy erős, nagy termetű férfi, a muskétás Porthos fizikumával. Feljegyezték róla, hogy képes volt az állán egy evezőlapátot egyensúlyozni. Egyik nagy szerelme, Madeleine Pagès első találkozásuk alkalmával a 165 centi magas költőt nagynak írja le, „kissé rövid lábakkal és jelentős felsőtesttel”. Kurta nyakán aránytalanul nagy feje a legkülönfélébb összehasonlításokra adott alkalmat ismerőseinek. Némely barátja szerint fizimiskája egy plébánoséra emlékeztetett. A költő maga is sokat foglalkozott arcával, és egyszer azt mondta, hogy „Napoléon maszkját vette fel”, máskor Caesar profilját vélte felfedezni a tükörben. Egy fiatal újságíró interjújában azt írta, hogy Apollinaire a dekadens Római Birodalom császárához hasonlít. A költő meghagyta a „római császár” kifejezést, de kihúzta a „dekadens” szót.

A vásári birkózókéhoz illő hasa nem akadályozta abban, hogy éjszakákon át kószáljon Párizs utcáin, vagy miután egész napját vidéken töltötte, a Saint-Lazare vasútállomáson leszállva a vonatról, gyalog menjen el a Montparnasse negyedig.

Valamennyi barátja és ismerőse „jó kedélyű fickóként” írta le, akinek széles mellkasából meglepően halk és dallamos hangok jöttek elő. Sápadt arcát nevető szemek tették élénkké. Amikor nevetett, kezét szája elé tette, mintha ásítana, és egész teste beleremegett a nevetésbe, ami nem a szájából, egész testéből tört elő. Szavait származására utaló olaszos gesztikulálással kísérte.

Legendás étvágyáról egyik barátja megjegyezte, hogy hamarabb befalt egy vajas kenyeret, mint amennyi idő alatt azt meg lehetett kenni. Teljesen rendszertelenül étkezett. Amikor már a kávénál tartottak, rájött, hogy még éhes, és újra rendelt egy levest. Vagy későn érkező barátjával egy már elfogyasztott vacsora után a „másik kedvéért” ismét megvacsorázott. Az etikettre keveset adott, megrágta a csontokat, megnyalta zsíros ujjait. Ő maga is szeretett, és tudott is főzni. Mesélte, hogy elalvás előtt régi szakácskönyveket olvasgatott.

Rendkívül szórakoztató egyéniség volt. Banki hivatalnokként, bár utálta munkáját, környezetét szüntelenül elbűvölte történeteivel. Számtalan anekdotát jegyeztek fel barátaival töltött óráiról, a közös csínytevésekről.

Akik kevésbé ismerték, mindig meglepődtek, annyira másnak mutatkozott valamennyi alkalomkor. Ráadásul beszélgetőpartnereinek gondolatvilágát pillanatok alatt kifürkészte, olyannyira, hogy képes volt egyetlen nap leforgása alatt mások stílusában társalogni, aszerint hogy kivel találkozott.

Minden tette rendkívüli kíváncsiságára vezethető vissza. Ez érvényes olvasmányaira is. Kora ifjúságától mindent elolvasott, ami a keze ügyébe akadt. Különösen érdekelték a középkori történetek, a mitológia és a Biblia. De ugyanilyen jól ismerte a francia szimbolisták, Baudelaire, Verlaine vagy Rimbaud verseit. A Bibliothèque Nationale látogatói könyvmolynak tarthatták, oly sokat görnyedt a patinás asztalokon sorakozó könyvek fölött.

Fáradhatatlanul járta a saint-oueni bolhapiac antikváriumait, ahol egy-egy, másnak jelentéktelen régiségről különös történeteket tárt fel a csaknem barátnak számító kereskedőnek. Párizs egyik látványosságát, a bouquiniste-ek „Szajna-parti csodálatos, nyilvános könyvtárát” is végigböngészte. Életének egyik legkínosabb epizódja is a műtárgyakkal kapcsolatos. A véletlenek szerencsétlen egybeesése folytán a Mona Lisa ellopásának hamis vádjával több napra börtönbe került.

Állandó szükségét érezte, hogy baráti szeretet vegye körül. Aligha van még egy költő, akinek annyi barátja volt egyszerre, mint Apollinaire-nek. Többek között olyan költőkhöz fűzte kapcsolat, mint André Salmon, André Billy, André Rouveyre, Blaise Cendrars, Max Jacob, Jean Cocteau, André Breton vagy Philippe Soupault. De festők, Pablo Picasso, Henri Rousseau, Robert és Sonia Delaunay, Marc Chagall, Maurice de Vlaminck, Francis Picabia, Georges Braque, Jean Metzinger, André Derain és Fernand Léger barátságát is magáénak tudhatta.

A barátok mellett szerelmei hagyták a legmélyebb nyomokat életében és költészetében. Az angol nevelőnő, Annie Playden, akibe reménytelenül volt szerelmes, a múzsa és szerető, Marie Laurencin, a szeszélyes és szenvedélyes Louise de Coligny-Châtillon, a háború alatt megismert és elhagyott Madeleine Pagès és felesége, Jacqueline Kolb. Marie Laurencinnel történő szakítása után született meg a világirodalom egyik legismertebb verse, A Mirabeau-híd.

A „kiszámíthatatlan zseni”, az „ezerarcú költő” megfoghatatlan egyéniség volt, aki a 20. század elejének valamennyi merész újítását támogatta a kubizmustól a szürrealizmusig. Maga a szürrealizmus szó Apollinaire „találmánya”.

Rendkívüli könnyedséggel írt. A keze ügyébe akadt legapróbb papírfecni elegendő volt számára, és máris megszületett egy költemény, vagy annak egy foszlánya. Számtalan, verssel ellátott levelet, képeslapot küldött szerelmeinek, barátainak. Prózai és verseskötetei mellett megszámlálhatatlan újságcikk és műkritika jelzi munkabírását.

Érzékeny és gyanakvó természetének tudható be, hogy hevesen reagált a műveit vagy személyét ért bírálatokra. Több alkalommal csak barátai tudták lebeszélni arról, hogy párbajjal vegyen elégtételt sérelmeiért.

Bár Franciaországban külföldinek számított egészen az állampolgárság megszerzéséig, az első világháború kitörése után befogadó országa iránti szeretete az önkéntesek soraiba vezette. 1916. március 17-én egy irodalmi lapot olvasott, amikor egy tüzérségi löveg átütötte sisakját, és egy darabja behatolt a koponyájába. 1918. november 9-én, spanyolnáthában bekövetkezett haláláig alkotott. Halálos ágyán így fordult orvosához: „Doktor úr, mentsen meg! Élni akarok! Annyi mondanivalóm van még!”

Gyermekkor és útkeresés

Szegény mihaszna én mit sem érek magamban
(Guillaume Apollinaire)

Apollinaire szerette a legendákat. Saját életét is legendák övezik, amiket sokszor ő maga teremtett. Egy ilyen legenda az, amit származásáról híresztelt a költő. Egyik változat szerint apja egy előkelő családból való olasz bíboros, máskor viszont a monacói herceget jelöli meg apjaként a költő. Mindez persze nem igaz, de mint minden legendának, ennek is van némi alapja. Elsősorban az, hogy Apollinaire valóban törvénytelen gyermek volt.

Még egy pápa is bekerült a család történetébe, ha nem is apaként. A költő édesanyjának anyai nagyapja, Michal Kostrowicki, a cári hadsereg kapitánya, Rómában IX. Piusz pápa világi kamarása volt. Szüleiről egyébként műveiben sohasem emlékezett meg közvetlenül Apollinaire. Leveleiből és kortársai megemlékezéseiből tudjuk, hogy bár szerette anyját, annak nem éppen példamutató életére nem volt büszke.

Apollinaire Rómában született 1880. augusztus 25-én Guglielmo Alberto Wladimiro Alessandro Apollinaire de Kostrowitzky (avagy Wilhelm Albert Vladimir Apollinaris de Kostrowicki) néven, apja egy Francesco Flugi d’Aspermont nevű olasz katonatiszt. Anyja, Angelica de Kostrowitzky, lengyel nemesi családból származott, keresztapja II. Sándor cár kíséretéhez tartozó katonatiszt volt.

Az orosz–lengyel arisztokráciához tartozó fiatal lány gyermekkorára rányomta bélyegét apja kalandos élete. Apollinaris Kostrowicki 1868-ban IX. Piusz pápa világi kamarása lett. Lányát a Santa Trinità dei Mont Sacré Coeur intézetébe adta, ahol francia apácák nevelték. Engedetlen és lázadó természete miatt a „rendkívül nehezen kezelhető gyermek” bejegyzés szerepelt neve mellett. Az apa kénytelen volt kivenni lányát a nevelőintézetből. A tizenhat éves ifjú hölgy, megszabadulva a szigorú egyházi neveltetés nyűgeitől, a szegény arisztokrata lányok életét élte, mulatságokba járt. Így ismerkedett meg a negyvennégy éves olasz katonatiszttel, Francesco Flugi d’Aspermont-nal, aki megszöktette. Bár hivatalosan „ismeretlen apától” származik Apollinaire, maga az anya igazolja jóval később, hogy valóban az olasz tiszt volt mindkét fiának apja. Amikor Apollinaire a nevezetes Mona Lisa-ügybe keveredik, amiről később szó lesz, a vizsgálóbíró kérdésére elmondta: „Két fiam, Wilhelm és Albert apja egy olasz katonatiszt.” Nehezen elképzelhető, hogy börtönben lévő fia „bűnügyében”, akit a Franciaországból való kiutasítás veszélye fenyegetett, hamisan tanúskodott volna.

Angelica addig takargatta terhességét, ameddig tehette. A gyermeket a szülést követő öt napban be kellett jelentenie. A bába közölte az illetékes hatósággal, hogy a szülők nem szeretnék magukat megnevezni. Az anya szeptember 29-én megkereszteltette fiát a San Vito templomban.

Az apa nélküli gyermek motívuma többször megjelenik a költő műveiben. A rothadó varázslóban Merlin, a varázsló alakjában, majd A meggyilkolt költőben Croniamantalként, akit anyja nevelt fel. Az akkor még németesen Wilhelmnek nevezett Apollinaire kétéves, és Rómában él szüleivel, amikor öccse, Albert megszületik. 1887-ben Angelica és a két gyermek – immáron apjuk nélkül – Monacóba költöznek. Ettől kezdve csak annyit tudunk Francesco Flugi d’Aspermont-ról, hogy Amerikába utazott. A Monacói Hercegség először elutasítja Angelica – aki ekkor már Olgának nevezi magát – tartózkodási engedély iránti kérelmét. Az asszony sűrűn megfordul a kaszinó termeiben, egyrészt szerencsét próbálni, másrészt azért, hogy tehetős pártfogókra tegyen szert. Környezete könnyűvérű nőként tartja számon, ám a mindmáig névtelen támogatói révén eléri, hogy a hatóságok nem kellemetlenkednek neki.

1889-ben az anya elhelyezi fiait bentlakóként a monacói Saint-Charles alap- és középfokú képzést nyújtó intézménybe. Az első hónapokban Wilhelm el sem hagyja a kollégiumot. Michel Décaudin feljegyezte, hogy a gyermek a kerítés rácsainál az udvaron egyedül, melankolikusan nézte a többi tanulót eltávozni csütörtök délutánonként és szombat esténként. Az iskolában mindkét gyerek problémamentesen tanult, sőt 1890-ben, a nyolcadik osztály végén Wilhelm franciából, történelemből, földrajzból, szavalásból és német nyelvből a legjobb tanuló címet nyerte el. 1892. május 8-án elsőáldozó. Ebből az alkalomból édesanyja a L’Imitation de Jésus-Christ (’Jézus Követése’) című könyvet ajándékozta Wilhelmnek ezzel a bejegyzéssel: „Emlékül kedves Gyermekemnek, élete legszebb napján; ne feledje el Anyukája nevét imáiba foglalni.” A rossz nyelvek azt mondták az anyáról, hogy nagyon vallásos volt, mert sokat vétkezett, és így akart bűnbocsánatot nyerni.

Apollinaire egyik legkorábbi írása 1894 decemberében keletkezett Noël (’Karácsony’) címmel. A vers az Album de jeunesse (’Ifjúkori album’) című könyvecskében olvasható, amely Wilhelm de Kostrowitzky, a későbbi Guillaume Apollinaire 1893 júliusától 1895 szeptemberéig keletkező rajzait és szövegeit tartalmazza. A monacói Saint-Charles gimnázium tanulója az ötven lapból húszat a szövegeket kísérő rajzoknak, illusztrációknak szentelt. A legtöbb oldal dátumozott és a W. de Kostrowitzky aláírással van ellátva. Az Ifjúkori album, amely a Gallimard Kiadó gondozásában jelent meg 2015-ben, igazi csemege mind az irodalomtörténészek, mind Apollinaire rajongói számára. Jelentősége abban áll, hogy a költő életének abból a korszakából való, amelyről még életrajzírói is csak keveset tudtak. Az album annak a belga műgyűjtőnek, Pierre Bergének tulajdona volt, aki az előszót írta.

A kiadvány végén a kitűnő Apollinaire-kutató, Pierre Caizergues elemzi a rajzokat és a szövegeket. Az illusztrációk egyrészt az ifjú Wilhelm iskolai tanulmányainak történelmi személyiségeit ábrázolják, mint Nagy Sándor, Vercingétorix, másrészt karikatúrák a divat, a vallás és a politika területéről, vagy a mindennapok jelenetei: matrózok, katonák, tájképek. Caizergues felhívja a figyelmet arra, hogy ez a fiatalkori album előrevetíti a Kalligrammák jövendőbeli költőjét. A kritikus az 1895-ből való rajzot tartja a legtitokzatosabbnak, amelyen alul ez szerepel: I’GIN TO BE AWEARY OF THE SUN. A rajz fő alakja egy hosszú hajú, szigorú kinézetű nő, talán Wilhelm édesanyja. Felül egy tengeri táj, ami lehet a Côte d’Azur. A vízben egy medúza és csikóhalak láthatók. A női portré felett egy bábjátékos bohócot mozgat madzagokkal. Alul két fiú arcképe, köröttük szikrákkal. (Az egyik fiú fejjel lefelé van ábrázolva, a másikon csíkos matrózblúz.) A bal felső sarokban Wilhelm önarcképe, tüskehajjal, keménygallérral és nyakkendővel. Caizergues hozzáteszi, hogy a rajzban felsejlenek az Égövben leírt tenger mélységei.

De térjünk vissza a Karácsonyra. A vers illusztrációi az első három versszakra vonatkoznak. Az első kép meglehetősen konvencionális. Szűz Máriát és a gyermek Jézust ábrázolja. A második a keresztfát, az INRI felirattal. A kereszt aljánál egy koponya, rajta egy madárral. A harmadik illusztráción a három napkeleti bölcs, Gáspár, Menyhért és Boldizsár látható. Az első, Gáspár ujjával a csillagra mutat, ami vezérelte őket, a másik kezében egy balzsamfenyőág, amiből a mirhát nyerik. Utána Menyhért következik az aranyat tartalmazó ládával, végül Boldizsár – akinek fekete karja jelzi, hogy a „szerecsenkirályról” van szó – kezében egy füstölővel.

Maga a költemény nem Jézus születésének Lukács evangéliumában feljegyzett, angyali dicsőítéssel végződő leírása, amely így hangzik: „És hirtelen mennyei seregek sokasága jelent meg az angyallal, akik dicsérték az Istent, és ezt mondták: Dicsőség a magasságban Istennek, és a földön békesség, és az emberekhez jóakarat.” Wilhelm versében is énekelnek az angyalok, ám a hagyományosan boldog és békés karácsony helyett itt az elszabadult elemek, eső, jégeső alkotják a születés hátterét. Jóllehet ez a karácsonyábrázolás még távol áll A rothadó varázslóban szereplő Noël funéraire (’Gyászos karácsony’) ironikus „hamis Gáspár, Menyhért és Boldizsárjától”, az itt is jól látható, hogy Wilhelm eltávolodik vallási nevelésétől.

A jószerével gyermek Apollinaire verse természetesen nem tökéletes, de már az általa később kedvelt nyolc szótagos sorokban íródott, mint évekkel később A megcsalt szerető éneke.

1894 és 1895 között vezetett naplója tanúsága szerint Wilhelm sokat és jól rajzol. Ebben az időben Olgának zűrzavaros az élete. Egy rendőrségi jelentés szerint 1896. március 14-én a Párizs nevű kávéház teraszán két „félvilági nő” poharakat és üvegeket vagdosott egymás fejéhez. Az egyikük Olga, a másik egy Marguerite Bertanesco nevű nő, akit az erkölcsrendészet Marthe Leblanc néven tartott számon. A rendőrség archívumában Olga neve mellett ez olvasható: „végtelenül erőszakos jellem, akinek az elmúlt évben már volt hasonló jelenete egy másik nővel, amikor egyikük egy talpas poharat vágott a másik fejéhez, mire az egy pohárral válaszolt.” A tárgyilagos jelentés amellett, hogy kiemeli Olga elviselhetetlenül heves természetét, megjegyzi, hogy „kiváló anya”. Az eset után a látogatók nyugalmára ügyelő és az ilyen incidenseket nem tűrő hatóságok a két nő azonnali kitiltását rendeli el. Olga pártfogóinak közbenjárására vele szemben megszüntetik az eljárást.

Jegyezzük meg, hogy a „kiváló anya” kapcsolata fiával mindvégig nagyon ellentmondásos volt. Nem csupán egész életében terrorizálta fiát, de annak barátait, akiket a költő magával vitt Vésinet-be, hogy bemutassa őket anyjának, és hogy együtt ebédeljenek, a legdurvább módon lehordta. Így járt többek közt Picasso, Vlaminck, Billy, Salmon, Rouveyre is. Ugyanakkor ez utóbbi, Apollinaire egyik legjobb barátja Souvenir de mon commerce (Társaságom emlékei) című könyvében ezt írja Apollinaire édesanyjáról: „Szeretett a lakásban egy ostorral mászkálni, mintha az nem csupán az állatoknak szólna. Egyébként a világ legjobb teremtése. Végtelenül vendégszerető. Vasárnaponként betegre eteti vendégeit, akiknek kétszer is finomságokat készít. És akik mindkét kezükben csomagokkal és kosarakkal térnek haza az utolsó vonattal.”

Anyjuk rendőrségi ügyeiről gyermekei mit sem tudnak. Ők 1896 februárjától Cannes-ban, a Stanislas intézmény bentlakó diákjai. 1897 júliusának elején Wilhelm jelentkezik az érettségi vizsgákra. Tanulmányi eredményei ekkorra már jelentősen leromlottak. Német nyelvből közepes, latinból még annál is rosszabb az eredménye. Utolsó negyedévi mérlege eléggé lesújtó: „intelligens, sokat tud, de nem szorgalmas, előmenetele lassú.” Nem tudni, miért, talán megbukott az írásbelin, vagy nem jelent meg a szóbelin, mindenesetre Apollinaire, akiről gimnáziumot is neveztek el, és aki ott szerepel az érettségi tételek között, nem szerzett érettségi bizonyítványt.

Wilhelmnek érettségije nem volt, tudásszomja viszont igen. Mindent tudni akart. Válogatás nélkül másolta a verseket, részleteket Dante Isteni színjátékából, Shakespeare Machbetjéből. Aztán jött La Fontaine, Vigny, Mallarmé, Baudelaire és főként a parnasszista Leconte de Lisle, és még lehetne folytatni a költők és írók sorát.

Tizenhét éves korában keresi saját költői hangját, miközben első próbálkozásain természetszerűleg nyomot hagytak kedvenc költői. Wilhelm elhatározza, hogy nevet szerez magának, újságíró lesz. Levelet ír a La Volonté nevű újságnak, amelyben monacói tudósítónak ajánlkozik. 1898. október 24-én az újság titkársága értesíti, hogy nem tudják foglalkoztatni.

1899 elején Olga két fiával és új barátjával, a nála tizenegy évvel fiatalabb Jules Weillel elhagyja Monacót. Egy rövid ideig Aix-les-Bain-ben, majd Lyonban élnek. Az év áprilisában a család Párizsba költözik. A Place de l’Étoile közelében lévő Mac-Mahon sugárúton szállnak meg egy hotelben. A fiatal költő szegénységben él, magányos, jövője bizonytalan. Hiába keres állást, mindenütt visszautasítják.

1899. június végén a belgiumi Ardennek egyik kis településére, Stavelot-ba érkezik Olga és két gyermeke. Jules Weil már ott tartózkodik, hogy „felmérje a lehetőségeket”. Szabadságon lévő francia katonatisztnek adja ki magát, aki sokat utazik. Egy panzióban szállt meg, és jelezte, hogy nyárra „két unokaöccse” is érkezni fog. Elnyerve szállásadója bizalmát, még előleget sem kellett fizetnie a szállásért. Miután az „unokaöcsök” július közepén megérkeztek, elbúcsúzott a szállásadótól, mondván, hamarosan visszajön és rendezi a számlát. Olga ugyanebben a hónapban a közeli Spa nevű üdülőhelyre teszi át székhelyét, ahol ismét megpróbálkozik a szerencsejátékokkal. Az akkor negyvenéves asszonyt „rossz híre” és „botrányos viselkedése” miatt csakhamar kitiltják a Casinóból. A vele lévő Jules Weil sem jár jobban, így a pár július 25-én elhagyja a várost.

Stavelot-ban Wilhelm megismerkedik egy helyi kávéház-tulajdonos lányával, Maria Dubois-val, akit Mareeye-nek nevez, és akihez ír néhány verset, ám udvarlása kevés eredménnyel jár. A lányt más fiúk is érdeklik. Ekkor fogalmazódik meg Wilhelmben először, hogy „a nők hazudnak, hazudnak”, és hogy boldog szerelem nem létezik.

Stavelot-i tartózkodása alatt sokat ír, az említett szerelmes verseket, akrosztichonokat női keresztnevekkel és szatirikus költeményeket a város erkölcsi életéről, a szomszédos vízesésnél tett sétáiról. Még a vallon nyelvjárással is megpróbálkozik. Itt folytatja A rothadó varázsló első változatának munkálatait is.

Stavelot fontos állomás a költő érzelmi és képzeletvilágának kialakulásában, későbbi költészetének megalapozásában. Ám az anya döntése véget vet a termékeny időszaknak. 1899. október elején Olga, miután a tulajdonos többszöri sürgetése ellenére sem tudja kifizetni a szállást, arra utasítja fiait, hogy hagyják el diszkréten a fogadót. A testvérek október 4-én az éj leple alatt angolosan távoznak, és visszatérnek Párizsba. Constant, a szállodatulajdonos nem hagyta annyiban a dolgot. Feljelentést tett, aminek következtében kihallgatták Wilhelmet, aki védelméül azt mondta, igaz, hogy fizetés nélkül hagyták el a panziót, de mivel édesanyjuk tartja el őket, és nincs semmi jövedelmük, nem is tudtak volna fizetni. Végül 1900. január 18-án Verviers bírósága ejtette a vádat.

Párizsban a család anyagi helyzete siralmas. Wilhelmnek állást kell találnia. Gyorsírást tanul, amiből diplomát is szerez. Ebben az időben írja A kapu című versét, amely szorongásainak, kilátástalan helyzetének patetikus leírása:

Vihog az ócska ház kapuja rémesen
Mért ne lennék anyám mit számít az nekem
Hivatalnok ki a világból mit se tudhat
Páros pi-mu halak mik bús mélyvízben úsznak
Marseille-ban frissiben kikötött angyalok
Messzünnen hallok egy haldokló dallamot
Szegény mihaszna én mit sem érek magamban

Dolgozz fiam amim volt azt mind neked adtam
(Rónay György fordítása)

„Négerként” dolgozik a Matin című lapnál, néhány hónapig a Bourse Parisienne pénzügyi társaság alkalmazottja. Megismerkedik egy Fernand Molina Da Silva nevű korabeli fiúval, aki bemutatja családjának, ahol Wilhelm mindenekelőtt Fernand húga, Linda miatt lesz gyakori vendég. Újra szerelmes a költő, és szinte naponta leveleket, verseket küld a lánynak, aki unott közönnyel fogadja udvarlását.

Saját neve alatt írt első verseit a Grande France című folyóirat közli 1901 szeptemberében. Irodalmi karrierjének kibontakozása előtt Apollinaire két pornográf regényt írt. A Les Exploits d’un jeune Don Juan (Egy ifjú Don Juan emlékiratai) első megjelenésének dátuma 1905 és 1906 közé tehető, ám a pontos dátumot a kiadáson nem jelölték, csak egy katalógusban olvashatók az évszámok. Egy második kiadás 1908-ban látott napvilágot. A G. A. szerzőként való jelzés félrevezető, és félre is vezette mindazokat, akik az erotikus regényt Apollinaire fiatalkori élményeinek feldolgozásaként kezelték. Még a 2004-ben megjelent magyar kiadás előszava is így mutatja be a művet: „Az Egy ifjú Don Juan emlékiratai Apollinaire egyik korai, vélhetően saját serdülőkorának és férfivá érésének élményein alapuló kisregénye.” Holott Helmut Werner 2000-ben Les Exploits d’un jeune Don Juan: Un vieux problème est résolu (’Egy ifjú Don Juan emlékiratai: Megoldódott egy régi probléma’) című tanulmányában tisztázta, hogy valójában egy meg nem nevezett német szerző Kinder Geilheit: Geständnisse eines knaben (’Gyerekkori bujaság: Egy fiú vallomásai’) című könyvének adaptációjáról van szó. Werner a két könyv fejezetenkénti egybevetésével kideríti, mennyi Apollinaire része az átírásban.

A későbbiekben több kutató is alátámasztja ezt a tényt, idézve Apollinaire határidőnaplójából 1905. március 2-án tett bejegyzését: „Kinder-Geilheit, Gestännisse eines knaben, Berlin 19000 francia adapt. G. A. által 1905 Egy ifjú Don Juan emlékiratai.”

1907-ben megjelenik Apollinaire Les Onze mille verges (Tizenegyezer vessző) című pornográf regénye. A szerzőt itt is csupán a G. A. jelzi. Egy Lou-hoz címzett levelében a költő elismeri, hogy ő a könyv szerzője.

A Tizenegyezer vessző francia címe: Les onze mille verges (a verge vesszőt és hímvesszőt is jelent) utalás a IV. században élt Szent Orsolyára, aki egy keresztény breton király lánya volt, és akit egy pogány herceg feleségül kért. Mivel a lány szűz akart maradni és meg akarta őrizni kereszténységét, tizenegyezer társnőjével Rómába zarándokolt, majd a Rajnán Kölnbe hajóztak. Itt Attila hun király barbár harcosai lemészárolták a szüzeket, Attila pedig feleségül kérte a lányt, aki elutasította őt. A ’szűz’ franciául ’vierge’, és így utal a cím a tizenegyezer szűzre: ’onze mille vierges’.

A Tizenegyezer vessző egy román hoszpodár, Mony Vibescu fiktív története, aki Bukaresttől Párizson át, egész Európában a szexualitás valamennyi formáját átéli, mígnem Port Arthurben tizenegyezer katona halálra vesszőzi, amiért nem teljesítette fogadalmát: „Tizenegyezer vesszőt kapjak fenekemre, ha nem bírok végig húsz menetet.” A mű obszcén jellegére mi sem mutat rá jobban, mint hogy a magyar fordítás címlapján ez áll: „Kizárólag erős idegzetű, felnőtt olvasóknak.”

Egy majdnem szerelem – Annie Playden

Hamis szerelmem ég veled
(Guillaume Apollinaire)

1900 augusztusában Apollinaire családja a Gare Saint-Lazare mögötti rue de Constantinople 9.-be költözik. Wilhelm a L’Aigle biztosítótársaság alkalmazottja, de jobban szeret francia nyelvleckéket adni. Három tanítványa van, akiktől óránként húsz sous-t kap. Ennél jóval többet jövedelmez neki a nyolcéves Gabrielle de Milhau-val töltött napi két óra. Havi húsz frank igazán jó fizetség volt. De a szülők megengedhették maguknak, hisz Gabrielle anyja, Élinor, Gaëtan de Milhau őrgróf özvegye, az Étoile tér mögötti rue Chalgrin egyik előkelő magánpalotájában lakott a lányával. Egy augusztusi reggelen a franciaórák után Milhau asszony elmondta Wilhelmnek, hogy vissza akar térni Rajna-vidéki családi birtokukra ottani teendői miatt, és hogy élvezzék a természet nyújtotta szépségeket. Mivel Gabrielle-nek szüksége volt egy házitanítóra, az anya feltette a kérdést Wilhelmnek, lenne-e kedve elkísérni őket. A fiatalember gondolkodás nélkül elfogadta az ajánlatot. Felmondta állását és lemondta többi tanítványát. 1901. augusztus 22-én Wilhelm beszállt az őrgrófné autójába, amit az maga vezetett. Többnapi, változatos utakon megtett autózás után megérkeztek a Bennerscheid nevű falu mellett fekvő Neo Glück elnevezésű, gyönyörű parkban álló neogótikus házba, amit fellengzősen kastélynak neveztek, és amely körül a tisztáson őzek tanyáztak. A személyzet a háztartással, míg az angol Annie Playden, aki se franciául, se németül nem tudott, Gabrielle nevelésével foglalkozott. A mindennapos reggeli francia nyelvleckék után Annie átvette a kislányt Wilhelmtől, aki ezután nagy sétákat tett a parkban.

Az angol nevelőnőt később úgy írja le Apollinaire Madeleine Pagès-hez címzett levelében, mint egy „tüneményes teremtményt”, aki „búzavirágkék szemmel, egy gödröcskével az állán elragadóan karcsú volt”. Wilhelm csakhamar udvarolni kezdett neki. Megtudta tőle, hogy Londonból jött és több testvére van. Szigorú erkölcsű apját csak nehezen tudta az őrgrófné rávenni arra, hogy magával vihesse a lányt.

Annie a lehető legtartózkodóbban viselkedett a fiatalemberrel. Néha meghallgatta, máskor félénken elhúzódott, amikor az közeledni próbált hozzá. Egy napon Wilhelm egy romhoz vezette a lányt, és túláradó lelkesedéssel fogadalmat tett neki, hogy feleségül veszi, hogy grófnét csinál belőle ő, aki a világ legnagyobb költője lesz. Ez a heves lerohanás megrémisztette Annie-t. Miután Wilhelm belátta, hogy semmire sem megy ilyen indulatokkal, nyugodt és udvarias lett.

Az angol nevelőnővel való kapcsolatáról Apollinaire ezt írja egyik barátjának: „Egy huszonegy éves angol nevelőnő a szeretőm. Pazar nő, micsoda mellek és micsoda fenék!” Tizenöt évvel később, bár még akkor is azt állítva, hogy Annie szerette őt, egy levelében már visszafogottabban nyilatkozik: „én testileg szerettem, de szellemünk távol maradt egymástól”. Sem az nem igaz, hogy Annie a szeretője volt, sem az, hogy csak testileg szerette a lányt.

1902. augusztus 25-én Wilhelm búcsút mond a Rajna-vidéknek. Az őrgrófné írásban igazolja, hogy egy éven át becsülettel teljesítette házitanítói feladatait. Annie-val is elválnak útjaik, akit továbbra is reménytelenül szeret.

Visszatér Párizsba, ahol a rue de Naples-ban lévő harmadik emeleti lakásban öccsével, Alberttel kell osztoznia egy kis szobán. 1902 szeptemberében Apollinaire-t néhány folyóirat „próbaidősként” foglalkoztatja. A Guillaume Apollinaire név először 1902 októberében jelenik meg egy düsseldorfi kiállításról írt cikke alatt. Jóllehet a La Revue blanche közli néhány írását, az ismeretlen fiatalember nem kelti fel a szerkesztők érdeklődését. Ráadásul a lap anyagi nehézségekkel küzd, és Apollinaire türelmetlen. Egyedül érzi magát, Annie hiánya nyomasztja. Szeretné hinni, hogy első igazi szerelmét nem veszítette el örökre. 1903. január 12-én jegyzi be Intim naplójába: „Nem elfelejteni értékes címemet:

Annie Playden 75 Landor Rd

Claphan, London S. W. England.”

A fiatal újságíró helyzete 1903-tól kezd javulni. A L’Européen című folyóiratban rábízzák a Németországgal foglalkozó hírek szerkesztését. Karl Boès, a La Plume című irodalmi és művészeti lap igazgatója meghívja az 1903. április 18-án a Place Saint-Michel téren lévő Palais nevű étteremben tartandó irodalmi összejövetelre, ahol Apollinaire felolvashatott verseiből. A Villes (Városok) és az Au prolétaire