A mű eredeti címe: Mistur

Copyright © Ragnar Jónasson, 2017

Published by agreement with Copenhagen Literary

Agency ApS, Copenhagen

Hungarian edition published by arrangement

with Agentia Literara Livia Stoia

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Patat Bence, 2023

ISBN 978-963-614-308-4 (papír)

ISBN 978-963-614-309-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Berki Artúr Imre

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Kirának és Natalíának

Ez a történet teljes egészében a képzelet műve,

és egyetlen szereplőt sem valós személyről mintáztam.

Köszönettel tartozom Hulda María Stefánsdóttir

ügyésznek a rendőrségi eljárásokkal kapcsolatos segítségért.

Ezenfelül hálámat fejezem ki szüleimnek,

Jónas Ragnarssonnak és Katrín Guðjónsdóttirnak

a kézirat átolvasásáért.

„A napok lassan teltek,

de az évek szálltak,

és én egyre csak beszéltem hozzád

az ürességben.”

Ólafur Jóhann Ólafsson: A naptár – részlet

Előszó

1988. február

Hulda Hermannsdóttir kinyitotta a szemét.

Ez a rohadék álomkór, ami rátelepedett, csak nem akart elmúlni. Legszívesebben egész nap aludt volna, akár itt, ebben a kemény és kényelmetlen irodaszékben is. Legnagyobb szerencséjére a bűnügyi rendőrségnél külön irodája volt, amelynek ajtaját magára zárhatta, és megtehette, hogy hol csak bámul maga elé, hol lehunyja a szemét. Iratkötegek tornyosultak előtte – azóta, hogy két hete visszatért a szabadságáról, egyetlen ügyhöz sem fogott hozzá rendesen.

Ez a viselkedés természetesen nem kerülte el a főnöke, Snorri figyelmét, legalábbis nem teljesen, de azt meg kell hagyni, hogy a férfi megértéssel és türelemmel viszonyult Huldához. Neki viszont muszáj volt visszamennie dolgozni, képtelen volt több időt Jónnal összezárva tölteni az otthonukban. Már a csodálatos és gyönyörű természet sem hatott rá, amely Álftanesben, a családi házuk környékén körülvette. Már nem hallotta a tenger zúgását, nem látta az égen a csillagokat, sem az északi fényt, akkor sem, amikor majdnem kiszúrta a szemét. Jónnal pedig alig szóltak egymáshoz. Hulda már felhagyott azzal, hogy kommunikációt kezdeményezzen kettejük között, de azért ha Jón kérdezett valamit, válaszolt neki. A rövid téli nappalok pedig persze csak rontottak a helyzeten. Az év leghidegebb és legsötétebb időszaka volt ez, az egyik nap rémesebb, mint a másik, ráadásul ez az átkozott február különösen hógazdagon alakult. Több helyen autók akadtak el a forgalomban, és Huldának az első osztályú szöges abroncsok ellenére is össze kellett szednie magát, hogy a Škodával eljusson Álftanesről Kópavogurbe.

Igazság szerint egy ideig kételkedett abban, hogy valaha is visszatér dolgozni. Hogy valaha is kilép a házból, kikel az ágyból, a takaró alól. De voltaképpen a jelenlegi helyzetben csak két dolog közül választhatott: vagy otthon marad Jónnal, vagy reggeltől estig dolgozik, még ha kevés eredménnyel is.

Így hát a napjait az irodában töltötte, dokumentumokat és jelentéseket pakolászott, úgy tett, mintha olvasna, de önmagát becsapni nem tudta. Bízott benne, hogy túl lesz rajta. Tudta, hogy a bűntudatot soha nem fogja legyőzni, de az érzés idővel biztosan elhalványul. Ebben reménykedett. Ugyanakkor a harag csak nőtt benne. Érezte, ahogy a düh és a gyűlölet napról napra erősödik, és tudta, hogy ez nem tesz jót neki, de nem tudott mit kezdeni vele. Valahogyan valamilyen mederbe kellett terelnie ezeket az érzéseket…

Megcsörrent az íróasztalon álló telefon, de Hulda meg sem moccant. A saját gondolataival volt elfoglalva, és csak némi idő elteltével pillantott a készülékre.

– Hulda – szólt bele.

– Kedves Hulda! Itt Snorri.

Hulda megijedt. A főnöke nem szokta felhívni, hacsaknem fontos dologról volt szó. A kommunikációjuk általában a hivatalos reggeli megbeszélésekre korlátozódott. Snorri napi szinten nemigen foglalkozott az aktuális nyomozásokkal.

– Á, szia!

– Be tudnál nézni hozzám? Történt valami.

– Jövök.

Hulda letette a kagylót, felállt, és a tükörbe pillantott, amelyet a táskájában hordott. Szörnyen rosszul érezte magát, de a munkahelyén semmiképpen nem akart gyengének mutatkozni. Természetesen mindenki látta rajta, de ebben a helyzetben a leginkább attól tartott, hogy még hosszabb szabadságra küldik. Kellett, hogy legyen valami feladata, hogy megőrizze a józan eszét.

Ahogy belépett Snorri tágas irodájába, a férfi mosolyogva fogadta. Hulda határozott szánalmat érzett rajta. Magában káromkodott.

– Hogy vagy, kedves Hulda? – kérdezte Snorri, és még mielőtt Hulda válaszolhatott volna, hellyel kínálta.

– Jól, köszönöm, a körülményekhez képest.

– Sok a tennivalód?

– Egészen tűrhető, de most, a szabadság után kezdenek beindulni a dolgok. Különböző tavalyi ügyekben próbálom elvarrni a szálakat, és lassan minden halad.

– Érzel hozzá elég erőt? Természetesen kész vagyok fontolóra venni, hogy elengedjelek egy hosszabb szabadságra, ha szükséged lenne rá. Persze, mint tudod, nekünk is szükségünk van rád, de szeretnénk, ha olyan állapotban lennél, hogy nehéz feladatokkal is meg tudj birkózni.

– Értem.

– Így van?

– Mi van így?

– Képes vagy rá?

– Igen – hazudta Hulda, egyenesen Snorri szemébe nézve, és nem kapta el a tekintetét.

– Van itt egy ügy, Hulda, szeretnélek megkérni, hogy nézd meg.

– Igen?

– Ijesztő ügy. – Majd hozzátette: – Igazából kurvára ijesztő – ráncolta össze a homlokát, és kézmozdulattal is nyomatékot adott szavainak. – Holttest, Kelet-Izlandon. Most rögtön oda kell küldenünk valakit, és nálad tapasztaltabb emberünk nincs szabadon.

Hulda azt gondolta magában, hogy Snorri ennél szebben is becsomagolhatta volna a dicséretet, de beérte ennyivel.

– Persze, megyek, készen állok – felelte, noha tudta, hogy ez nem igaz. – Kelet-Izlandon hol?

– Eh, valami tanyán, a településektől messze. Hihetetlen, hogy egyáltalán bárki gazdálkodással foglalkozik ott.

– És ki halt meg, tudjuk?

– Hogy ki? Nem, bocsánat, nem mondtam el mindent, kedves Hulda. Nem csak egy holttestről van szó… És állítólag az első benyomás eléggé iszonytató volt, ugyanis nem tudni, mióta vannak ott a holttestek, valószínűleg karácsony óta…

ELSŐ RÉSZ

Két hónappal korábban – közvetlenül 1987 karácsonya előtt

1

A történet vége.

Erla letette a könyvet, hátradőlt a régi, kopott fotelben, és vett egy mély levegőt.

Fogalma sem volt, hány óra lehet, a nappaliban álló ingaóra már nagyon régen, valójában évek óta nem működött, ők pedig nem voltak elég ügyesek ahhoz, hogy maguk megjavítsák. Az óra súlyos volt, és nehezen mozgatható, így meg sem fordult a fejükben, hogy kicipeljék az öreg terepjáróba, és elvigyék a faluig. Nem lehetett biztosra venni, hogy befér a kocsiba, ahogy azt sem, hogy a faluban akad valaki, aki ért az efféle órák javításához. Nem, nem, végül csak állt ott, mint a nappali összes többi dísze. Még Einar nagyapjáé volt, Dániából hozta magával, legalábbis így mesélték. A nagypapa ott tanult, az agrárfőiskolán, majd hazatért, és átvette a gazdaságot. Ezt várták el tőle, mondta mindig Einar. Majd Einar apjára került a sor, és végül Einar vette át a stafétát. A nagyapja már régen meghalt, ahogy az apja is, meglehetősen korán. Ott élni és dolgozni testileg és lelkileg megviselte az embert.

Ráadásul most nagyon hideg is volt. Az évnek ebben a szakában másra nem is lehetett számítani. A ház felett eljárt az idő, és ha éppen olyanra fordult az időjárás, egyik-másik helyiségben, például a nappaliban muszáj volt egy meleg takaróba burkolózni. Erla pontosan így tett, és a takaró melegen tartotta a testét, de a keze, mivel kilógott alóla, hideg maradt, és nem mindig volt könnyű lapoznia. Persze megtehette, hogy olvasson, más dolga nem volt, ráadásul szinte minden másnál nagyobb örömet okozott neki, és egy jó könyvvel messzire eljuthatott, egészen más helyekre, egy másik országba, egy másik kultúrába, ahol melegebb az idő, és egyszerűbbek az életfeltételek.

Nem mintha hálátlan vagy elégedetlen lett volna a tanyával vagy a hellyel, nem. Azt Einar természetesen az őseitől örökölte, ezért nem is igen tehettek mást, mint hogy összeszorítják a fogukat, és kihozzák a helyzetből a lehető legjobbat. Erla városban nőtt fel, a háború utáni években, Reykjavíkban, és nem feltétlenül úgy tervezte, hogy a felvidék lakatlan környékén lesz egy gazda felesége, de aztán megismerkedett Einarral, és a szerelmük nem ismert határokat, majd a húszas éveik elején megszületett Anna.

És ha már Annáról beszélünk: az ő háza lényegesen szebb volt, mint az övék. A tanyánál jóval később épült, az ő házuktól valamivel távolabb állt, és korábban a földet bérlők használták. Ebben persze az volt a legrosszabb, hogy a mostanihoz hasonló időben csak nehezen lehetett mozogni a két ház között. A legnagyobb tél idején a terepjárót általában nem használták: amikor nap mint nap szakadt a hó, a négykerék-meghajtás, a szöges abroncs és a hólánc sem bizonyult elegendőnek. Ilyenkor gyalog vagy sílécen lehetett közlekedni, és szerencsére a házaspár mindkét tagja kiválóan síelt. Bizonyára élvezték volna, ha gyakrabban eljuthatnak – akár csak alkalmanként – egy-egy igazi sípályára, hogy próbára tegyék a tudásukat, de erre nem jutott sok idő, és pénzben sem bővelkedtek, a tanya mérlege éppen egyensúlyban volt, és nem engedhették meg, hogy sokat költsenek szórakozásra és utazásra. A házaspár erről nem sűrűn beszélt, és ahogy korábban annyiszor, a küzdelem most is az életben maradásért, a tanya működésben tartásáért és a veszteségesség elkerüléséért folyt. És Erla tudta, hogy Einar számára a család becsülete is kockán forog, ő cipeli a vállán őseinek súlyos terheit, és felmenői minden sötét zugból őt figyelik.

A nagypapa, az első Einar Einarsson a ház legrégebbi részében figyelte őket árgus szemmel, ott, ahol most Erla ült: a háznak azt a részét „puszta kézzel, vérrel és verejtékkel” építette, ahogy Erla férje fogalmazott egyszer. Einar apja, a második Einar Einarsson az Erla által néha új szárnyként emlegetett, betonból öntött részben tartotta szemmel őket, amelyben most a hálószobák kaptak helyet, és amely akkor épült, amikor férje, a harmadik Einar Einarsson még gyerek volt.

Maga Erla nem tartotta olyan nagyra az őseit. Ritkán beszélt róluk. Szülei délen éltek, mindketten külön, és a három nővérével is ritkán találkozott. Persze ebben a távolság is szerepet játszott, de a családja igazság szerint soha nem volt nagyon összetartó. A szülők válása után a négy nővér alig találkozott egymással, és a családi összejövetelek rendkívül megritkultak. Erla nem sokat bánkódott emiatt, ugyan jó lett volna, ha van saját hátországa, de ehelyett betagozódott Einar családjába, és velük ápolta a kapcsolatot.

Úgy ült a székben, mintha odaragadt volna, nem volt ereje rögtön felállni. Csak az ágyig kellett elmennie, de még egy kicsit ébren akart maradni, élvezni a csendet. Einar már rég elaludt. Az ő szemében a korán kelés különleges erénynek számított. Az évnek ebben a szakában, közvetlenül karácsony előtt, a legrövidebb nappalok idején Erla nem látott különösebb indokot arra, hogy olyankor pattanjon ki az ágyból, amikor odakint még koromsötét van. Csak késő délelőtt kezdett világosodni, és decemberben ez is remek időpontnak tűnt a kelésre. A házaspár már megtanulta, hogy ilyen kisebb problémákon ne vesszenek össze, és amikor mégis összevitatkoztak, megpróbáltak nem elefántot csinálni a bolhából. Nem mondhatni, hogy sok vendég fordult meg náluk, így szerencse, hogy jól kijöttek egymással. És igen, még mindig szerették egymást, talán nem annyira, mint a régi időkben, amikor megismerkedtek, de a köztük lévő szeretet fejlődött, és a kapcsolatuk egyre érettebbé vált.

Erla már bánta egy kicsit, hogy ilyen hamar kiolvasta a könyvet, jobban be kellett volna osztania. Amikor legutóbb bementek a faluba, tizenöt könyvet vett ki a könyvtárból: ez természetesen meghaladta a maximumot, de rá külön megállapodás vonatkozott, ami normálisnak tekinthető, ráadásul a szokásosnál hosszabb időre kölcsönözhette ki a könyveket, esetenként, amikor a legrosszabb volt az idő, akár két-három hónapra is. És most végzett a tizenöt könyvvel, ez volt az utolsó. Ezúttal szokatlanul gyorsan haladt az olvasással, és az ég tudta, mikor jut el legközelebb a könyvtárba. Amikor elfogyott valami, és tudta, hogy nem tudja pótolni, egy ismerős ürességérzés kerítette hatalmába. Nem bírt kikecmeregni belőle. Az ürességérzés szó talán nem is elég találó, mert meglehetősen erőteljesen úgy érezte, hogy félig-meddig fogoly a semmi közepén.

A tanyán tilos volt bezártságról beszélni, ezt a fogalmat kerülniük kellett, mert különben túlságosan fenyegetővé vált volna a gondolat.

Fojtogatóvá…

Igen, pompás könyv volt, a tizenöt közül a legjobb. Annyira viszont nem jó, hogy érdemes legyen újra elolvasni. Erla már minden könyvet kiolvasott, amit megvettek, vagy a házzal együtt megörököltek. Némelyiket többször is.

Tekintete megállt a nappali sarkában álló fenyőn. Elég méretes volt, Einar kivételesen vette a fáradságot, hogy mutatós fát válasszon. Az illata betöltötte a kis nappalit, és tényleg kellemes volt így karácsony előtt. Igazán igyekeztek távol tartani maguktól a sötétséget, ha csak rövid időre is, és ezzel az elszigeteltség érzése tulajdonképpen az ellenkezőjére fordult. Erlának jólesett tudni, hogy a béke és pihenés ünnepe alatt teljesen nyugton lehetnek, szó szerint azért, mert a hóban senki sem jut be ilyen mélyen a szárazföld belsejébe, hacsaknem kivételesen erős akarattal rendelkezik. Márpedig ilyesmi eddig nem fordult elő.

A fa még nem volt feldíszítve, erre szokás szerint Szent Þorlákur napjának, december 23-ának estéjén került sor, de már több csomag is bekerült alá. Fölösleges volt rejtegetni a csomagokat, már rég megvették őket. Nem ugorhattak el szenteste az üzletbe az utolsó ajándékért, sem a szószhoz szükséges tejszínért.

Erla tudta, hogy könyvek vannak a fa alatt, és erős kísértést érzett, hogy az egyiket kibontva megelőlegezze magának az örömöt. Einartól mindig könyvet kapott ajándékba, egyet vagy kettőt, és szenteste azt várta a leginkább, hogy megtudja, melyiket, és hogy aztán elhelyezkedjen a kényelmes fotelban egy doboz bonbonnal és egy pohár karácsonyi sörrel, és éjszakába nyúlóan olvasson. Minden készen állt a karácsonyra. A bonbonosdoboz bontatlanul állt az ebédlőasztalon. A hagyományos malátás-narancsos üdítőital a kamrában várakozott, senki sem nyúlhatott hozzá karácsonyig; és szenteste természetesen füstölt báránycombnak kellett az asztalra kerülnie. Mint előző évben, mint azelőtt, mint mindig…

Erla felállt, és amint a gyapjútakaró melege elszállt, megérezte a harapós hideget. Odalépett a nappali ablakához, elhúzta a függönyt, kinézett a sötétbe, és látta, hogy esik a hó. Ezt amúgy is sejtette. Télen arrafelé folyton esett a hó, ennyire a szárazföld belsejében, ilyen magasan a tengerszint felett nem is lehetett másra számítani. Erla elmosolyodott magában, persze, ez nem embernek való vidék, legalábbis az évnek ebben a szakában. Einar felmenőinek kitartása bámulatra méltó volt, és most Erla is az ő áldozatkészségük levét itta, hisz ott rekedt.

A tanyát működtetni kellett, bármi történt is. Nem mintha Erla panaszkodni akart volna, dehogyis. Az elmúlt évtizedben az úgymond legközelebbi tanyák közül több is elnéptelenedett, és Einar mindig ugyanúgy reagált: átkozta az elvándorlókat a gyámoltalanságuk miatt.

– Erla, drágám – hallotta a férje hangját a hálószobából. Pedig biztosan tudta, hogy Einar az előbb már horkolt. – Miért nem jössz lefeküdni?

– Jövök már – mondta Erla, lekapcsolta a nappaliban a lámpát, és elfújta a gyertyát is, amely az asztalon égett a fotel mellett, elsősorban azért, hogy kellemes hangulatot teremtsen az olvasáshoz.

Einar már felkapcsolta az olvasólámpát. A megszokott oldalon feküdt az ágyban, mellette az éjjeliszekrényen egy pohár víz és egy Laxness-könyv. Erla jól ismerte a férjét, tudta, hogy szeret egy Laxnesst az éjjeliszekrényen tartani, még ha esténként nem is nagyon nyúlt hozzá. A legtöbb regénye megvolt nekik, és Erla némelyiket nem egyszer és nem kétszer olvasta már. Einar mostanában leginkább régi újságokat és folyóiratokat olvasott, meg paranormális jelenségekről szóló cikkeket. Persze a náluk lévő újságok sosem voltak frissek, hanem többé-kevésbé régiek, az évnek ebben a részében néha hónapok teltek el két újság között. Mégis előfizettek a pártlapra, amelyet a látogatások között a postán gyűjtöttek össze nekik, és járattak egy-két folyóiratot, például a Reader’s Digest Válogatást is.

Erla azt megértette, hogy a férje érdeklődik az aktuális ügyek iránt, de ő maga szellemtörténeteket és spiritiszta könyveket soha nem lett volna képes olvasni, legalábbis ezen a helyen nem.

Télen nem telt úgy el nap, hogy ne látott volna valamit, amitől végigfutott a hátán a hideg; persze a szellemekben nem hitt, de az az elszigeteltség, az a csend, az a rohadt sötétség, mindez annyira felerősítette a lambéria és a padlódeszkák minden egyes nyekkenését, a szél zúgását, a fényt és az árnyékot, hogy néha megfordult a fejében, hogy talán mégis hinnie kellene a szellemekben, és úgy talán elviselhetőbb lenne az élete.

Amikor viszont gyertyafénynél olvasott, teljesen elmerült egy idegen világban, és eközben a szerencsétlen kísértetek nem tudtak gúnyt űzni belőle.

Erla lefeküdt az ágyra, és megpróbált kényelmesen elhelyezkedni. Próbálta várni a másnapot, de nehezére esett. Szerette volna, ha ugyanannyira lenyűgözi ez a környezet – ez az elszigeteltség –, mint Einart, de nem így volt. Tudta, hogy a következő nap sem lesz sokkal jobb, és biztosra vehette, hogy nem sokban fog különbözni a most véget érőtől. A karácsony persze némi változatosságot jelentett, de semmi többet. A szilveszter egybefolyt a hétköznapokkal, és bár tulajdonképpen még akkor is ünnepi ételt ettek, a füstölt báránycombot, mint szenteste, de tűzijátékot már hosszú évek óta nem lőttek fel. Természetesen az efféle rakétákhoz is korlátozottan fértek hozzá, mert amikor karácsony előtt bementek a faluba, rendszerint novemberben, még nem árultak tűzijátékokat, később pedig, tél közepén nehéz lett volna megindokolni egy külön utat csak azért, hogy ilyeneket vásároljanak. És igazából egyet is értettek abban, hogy fölösleges tűzijátékokat lődözni a semmi közepén. Einar legalábbis így fogalmazott, és Erla is osztotta a véleményét, bár magának bevallotta, hogy néha hiányzik neki a szilveszteri színkavalkád.

– Miért maradsz fent ilyen sokáig, drágám? – kérdezte a férje gyengéden.

Erla szerette volna megjegyezni, hogy még tizenegy óra sincs, de ott, abban az örök sötétségben az idő nem sokat számított. A maguk ritmusában éltek, túl korán feküdtek le, és túl korán keltek. Erla semmire sem ment a néma tiltakozásával, amely abból állt, hogy kint maradt olvasni.

– Befejeztem egy könyvet – válaszolta. – Még nem éreztem magam elég fáradtnak. És azon is gondolkodtam, felhívjuk-e Annát, hogy minden rendben van-e nála. – Majd hozzátette, egyben válaszolva is a saját kérdésére: – De azt hiszem, már túl késő telefonálni.

– Lekapcsolhatom a lámpát? – kérdezte Einar.

– Igen, persze – mondta Erla, bár habozott. Einar leoltotta a lámpát, és sötétség borította be őket. Mérhetetlenül nagy volt, mégis természetes. A legcsekélyebb fény sem látszott sehol. Erla csak érezte, ahogy odakint a földre hullik a hó, tudta, hogy januárig nem mennek sehová – kivéve persze Annához. Ilyen életet alakítottak ki maguknak, csak ki kellett bírni.

2

Már jócskán elmúlt tíz óra. Hulda a bejárati ajtónál állt, és a kulcsát kereste a táskájában. Káromkodott magában, koromsötét volt odakint, az ajtó fölötti villanykörte kiégett, az utcai lámpák fénye pedig nem sokat ért.

Jón megígérte, hogy vesz új izzót, de a jelek szerint nem ezt tartotta a legfontosabb feladatának. A házuk félig már vidéki területen állt, a tenger mellett, Álftanesben, nem a sűrűn lakott belvárosban, és szerettek ott élni, még ha az elmúlt fél évben valami átkozott bénultság ült is a családon. Mondhatni, sűrű fellegek gyülekeztek a fejük fölött.

Hulda végre megtalálta a kulcsot, nem akart csöngetni, hátha Jón és Dimma már alszik. Igazából úgy készült, hogy még ennél is később jön haza, éjfélig lett volna szolgálatban, de kivételesen nagy volt a csend, ezért Snorri hazaküldte. A főnöke mindentől eltekintve elég érzékeny ember volt, és határozottan érezte Huldán, hogy otthon jobb is lehetne a helyzet. Hulda és Jón is túl sokat dolgozott, és nem is a szokványos munkaidő szerint. Amikor sok dolga volt, Huldának tovább bent kellett maradnia, és közben esti és éjszakai műszakokat is bevállalt, sőt, ünnepekkor is dolgoznia kellett, ezúttal például karácsony napján. Remélte, hogy nyugodt napja lesz, és normális időben hazaérhet.

A házban nagy csend uralkodott. A nappaliban és a konyhában már nem égett a villany, és Hulda arra is felfigyelt, hogy nem érez ételszagot. Jón már megint nem főzött magának meg a lányának. Oda kellett volna figyelnie, hogy Dimma rendes ételt kapjon, nem ehetett vacsorára és reggelire is csak Cheeriost meg tejet. Nem segít Dimma kedélyállapotán, ha soha nem eszik főtt ételt, és amúgy is nehéz volt vele. Éppen belépett a serdülőkorba, amely nem indult jól. Úgy tűnt, hogy Dimma hanyagolja a barátait az iskolában, az estéket általában egyedül töltötte otthon, a szobájában. Hulda eredetileg úgy képzelte, hogy nagyszerű lesz a gyereket Álftanesben felnevelni, amely a város és a vidék kellemes elegye, Reykjavík nincs messze, de a természet is közel van, a tengeri levegő pedig egészséges és jó. Most azonban be kellett látnia, hogy talán hibát követtek el, talán beljebb kellene költözniük, megadva lányuknak a lehetőséget, hogy valamivel városiasabb környéken éljen.

Hulda a folyosón állt, amikor váratlanul kinyílt Dimma szobájának ajtaja, és Jón lépett ki.

– Megjöttél? – kérdezte mosolyogva, és Hulda szemébe nézett. – Ilyen korán? Azt hittem, sokáig fenn kell maradnom, hogy találkozzunk.

– Mit csináltál Dimmánál? Alszik már?

– Igen, mint a bunda, csak ránéztem, egy kicsit bágyadtnak tűnt ma este. Csak meg akartam nézni.

– És? Lázas?

– Nem, nem, egyáltalán nem meleg. Szerintem az a legjobb, ha hagyjuk aludni. Olyan gondterhelt mostanában.

Odalépett Huldához, megölelte, és félig már a nappali felé terelte.

– Leülünk egy pohár vörösborra, drágám? Jártam ma az italboltban, és vettem két üveggel.

Hulda habozott, aggódott Dimmáért. Valami nem tetszett neki, de igyekezett nem rágódni rajta, a munkával töltött nap után muszáj volt lazítania. Épp eléggé lefárasztotta a műszak, nem hiányzott neki, hogy otthon is ébernek kelljen lennie. Lehet, hogy Jónnak igaza van, talán épp egy kis vörösborra lenne szüksége lefekvés előtt.

Levette a kabátját, leterítette a nappali kanapéjára, és leült. Jón kiment a konyhába, és visszajött két régi, a nagyszüleitől örökölt vörösborospohárral meg egy üveg borral. Némi erőlködés után kihúzta a dugót a palackból, majd töltött a poharakba.

– Mi történt? Vörösbor! Micsoda luxus ez hirtelen!

– Jó napom volt – mondta Jón –, jó napom. Azt hiszem, végre sikerült eladnom a Hverfisgatanon lévő házat, amivel annyit küszködtem. A bank már nyaggatott, hogy elveszi a házat, rohadék paragrafushuszárok, semmi üzleti érzékük. Egészségünkre.

– Egészségünkre.

– Néha azt kívánom, bárcsak valahol külföldön élnénk, ahol egy komoly bankkal lehetne dolgozni, nincs értelme olyan közegben létezni, ahol minden döntést a politika befolyásol, az összes bankot volt politikusok vezetik, tiszta őrület. Nem a megfelelő párthoz tartozom, és emiatt hátrány ér – sóhajtott Jón.

Hulda csak fél füllel hallgatta, nem volt kedve belefolyni Jón állandóan szövevényes ügyleteibe. Gondja neki is volt épp elég, és ügyelt rá, hogy Jónnal ellentétben soha ne vigye haza a munkát. Tökéletesen bízott a férje spekulációiban, úgy tűnt, hogy minden trükköt ismer, időnként vett egy kiváló ingatlant, aztán hirtelen hatalmas haszonnal túladott rajta, és eközben egy nagykereskedelmi cég felépítésén dolgozott. Azt mindenesetre meg kellett hagyni, hogy hosszú ideje tisztességes jövedelmet biztosított a családnak. Volt szép házuk, két autójuk, és időnként megengedhettek maguknak egy kis luxust, például havonta egyszer-kétszer elvitték valahová vacsorázni Dimmát, általában a kedvenc hamburgerezőhelyükre. Igazából elég hosszú ideje nem került sor ilyesmire, úgy tűnt, hogy Dimma kinőtt abból a korból, hogy a szüleivel járjon el vacsorázni, az elmúlt hetekben és hónapokban gyakran visszautasította az ilyen felajánlásokat.

– Jón, nem megyünk el holnap vacsorázni valahová?

– December huszonharmadikán? Biztosan mindenütt bolondokháza lesz.

– Csak a szokásos helyünkre gondoltam, ennénk egy hamburgert meg sült krumplit.

– Hát… – mondta Jón, majd rövid hallgatás után folytatta: – Meglátjuk. Biztos, hogy tele lesz, és ahogy telnek a napok, közlekedni sem lehet. És a fát is fel kell még állítanunk.

– A francba – mondta Hulda. – Elfelejtettem megvenni.

– Jaj, Hulda, megígérted, hogy elintézed. Nem a munkahelyednél van az a karácsonyfaárus?

– De igen, mindennap elmegyek mellette.

– Meg tudod venni rögtön holnap reggel? Gondolom, már csak valami selejt marad nekünk, egy nyamvadt, csenevész fácska.

– Vettél még valamit Dimmának ajándékba? – kérdezte Hulda egy pillanatnyi csend után. – Ékszereket néztünk, nem? Megvettem azt az ifjúsági könyvet, amire szerintem vágyik, legalábbis szenteste mindig szeretett olvasni. És tudom, hogy Anya kötött neki egy pulóvert, nehogy karácsonykor új ruha nélkül maradjon. Még elviszi a karácsonyi macska – mosolygott Hulda.

– Nem tudom, mit szeretne, nem mondott semmit, de holnap elintézem. Te komolyan azt hiszed, hogy hordani fogja az anyád által kötött pulóvert? – nevetett. – Rohadt jó ez a vörösbor. Mondjuk, annyiba is került!

– Igen, isteni – mondta Hulda, bár olyan gyakran nem ivott vörösbort, hogy különbséget tudjon tenni drága és olcsó között. – Anyán pedig ne gúnyolódj, mindent megtesz Dimmáért. – Huldát néha bántotta, ahogy Jón az anyjáról beszélt, még ha anya és lánya között jobb is lehetett volna a kapcsolat. Szerette volna, hogy Dimma valóban ismerje a nagymamáját, és igazság szerint ez sikerült is.

– Anyád régen nem járt már errefelé – mondta Jón, és bár a megjegyzései félig viccesnek tűntek, Hulda tudta, hogy valamiféle kritika rejlik mögöttük, amely vagy Huldára, vagy az édesanyjára irányul. Esetleg mindkettőjükre.

– Nem, nagyon elfoglalt voltam, és hogy őszinte legyek, nem éreztem magamban erőt, hogy elhívjam. – De az igazságnak ez csak a fele volt, nem több. Nem igazán érezte jól magát az anyja társaságában. Mindig is kissé kényszeredetten és feszélyezetten zajlott közöttük a kommunikáció. És soha semmi fontosról nem beszéltek.

Hulda nagyon szerette volna kikérdezni a múltról, a gyermekotthonban töltött első éveiről: megtudni, hogy az anyja miért adta be oda. Gyanította, hogy ezt illetően a nagyszüleit nagyobb felelősség terheli, mint az anyját, mégis úgy tűnt, hogy nekik könnyebben megbocsátott, mint az anyjának. Persze nem emlékezett azokra az évekre, de miután tudomást szerzett a dologról, nagyon nyomasztotta. Talán ez lehet a magyarázata, hogy mennyire kevéssé tartotta a kapcsolatot az anyjával. Nehezére esett belegondolni, hogy magára hagyták, hogy nem szerették.

Ivott még egy kortyot Jón drága vörösborából. Most legalább már szereti valaki. Boldog házasságban él Jónnal, és született egy csodálatos lánya. Remélhetőleg Dimma karácsonyra kilábal ebből a levertségből.

Ebben a pillanatban zajt hallott az előszobából.

– Felébredt? – kérdezte Hulda, és készült felállni.

– Maradj csak, drágám – mondta Jón, és megfogta a combját. Hulda úgy érezte, kellemetlenül szorítja, de nem panaszkodott.

Aztán hallotta, hogy az ajtó becsukódik, és a kulcs elfordul a zárban.

– Csak a mosdóba ment ki, nyugodj meg, drágám, adjunk neki egy kis szabad teret. Nagyon gyorsan nő.

Jónnak persze igaza volt. A serdülőkorba lépés nagy változást jelent, és kétségtelen, hogy a gyerekek eltérően küzdenek meg vele. De ez az állapot elmúlik, és Hulda úgy érezte, hogy talán egyszerűen csak békén kell hagynia a lányát. Anyai szíve nagyon hevesen vert, de néha muszáj a józan észre hagyatkozni.

Egy darabig csendben ültek. Ez mindig is jól ment nekik. Jón töltött még Hulda poharába, bár nem kellett volna, Hulda pedig köszönettel elfogadta.

– Nem füstölt sertésbordát eszünk, ahogy szenteste szoktuk? – kérdezte Jón. Valószínűleg nem vette észre a hűtő aljában elhelyezett húsdarabot.

– Ti nem ettetek este semmit? – kérdezte Hulda. – Persze, van borda.

– Nem jutott rá idő. Hazafelé vettem egy szendvicset, Dimma meg mindig megoldja, hogy egyen valamit. Elvégre skyr[1] meg ilyesmi mindig van a hűtőben.

Hulda bólintott.

– Sok a munkád? – kérdezte Jón kedvesen.

– Igen, eléggé. Egyszerre mindig több labdával próbálunk zsonglőrködni, túl kevesen vagyunk.

– Ugyan már, a világ legbékésebb országában élünk!

Hulda egy mosollyal próbálta lezárni a témát. A hozzá kerülő ügyek néha annyira viszolyogtatóak voltak, hogy nem volt kedve beszélni róluk. Egy esetet viszont sehogy sem tudott kiverni a fejéből, pedig már több hónapja foglalkozott vele. A Selfossban eltűnt fiatal nő. Furcsa ügy volt: talán nem árt holnap újra átnézni, gondolta Hulda.

Ekkor újra mozgás hallatszott az előszobából. Hulda Jón tiltakozása ellenére önkéntelenül felállt.

Kiment az előszobába, és meglátta Dimmát. A lány a szobája ajtajában állt, és éppen befelé igyekezett. Megállt, és az anyja szemébe nézett. Szinte kifejezéstelen arccal, mintha egy másik világban járna.