Írta: Jenna Evans Welch

A mű eredeti címe: Love and Luck

Fordította: Vince Judit Andrea

Szerkesztők: Fodor Zsuzsa, Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Tóth Eszter

Műszaki szerkesztő: Varga Tünde

© Jenna Evans Welch

© Vince Judit Andrea

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Botos Tamás (vintezis creative studio)

ISSN: 2063-6989

ISBN: 978 963 499 143 4 (epub), kiadói kód: MX-1074e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Aduprint Kft., felelős vezető: Tóth Béláné

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Nora Jane-nek,

aki két, kivételesen merész lábacska tulajdonosa, gödröcskés
mosolyával pedig már több mint egy éve felvillanyozza borús
napjaimat. Ezt a könyvet neked ajánlom, kislányom.

Kedves Összetört Szívű Barátom!

Hogyan képzelnél el egy írországi körutazást? Miből állna a programod: hangosan énekelnél ír kocsmadalokat egy homályos, zajos pubban? Mohával benőtt várakat látogatnál? Végigszáguldanál egy négylevelű lóherékkel tarkított mezőn? Vagy talán a régi Johnny Cash-féle nóta ugrik be neked először: zöld, zöld, a zöld negyven árnyalata?

Bármi legyen is az, te kis búvalbélelt, határozottan állítom, hogy tévedsz. Nos, nem azt mondom, hogy ne énekelnéd el valóban az „All for Me Grog” kezdetű dal lelkesítő változatát egy kis dublini kocsmában, vagy ne azzal töltenéd napjaid tetemes részét, hogy sáros várárkokon botladozz keresztül. Mindössze azt állítom, hogy ez lenne életed legjobb, minden képzeletet felülmúló utazása. Nem hiszel nekem? Akkor hát várj, míg ott állsz a Moher-sziklák szélén, a hajadat egyetlen fonatba sodorja a szél, a szíved pedig bolondul kalimpál. Akkor jussanak eszedbe a szavaim!

Tudom, mennyire sebezhetőnek érzed most magadat, de hadd magyarázzam el, picinyem! Épp az előtt állsz, hogy totál beleszeress egy országba, amely nemcsak az összetört kicsi szívedet fogja meggyógyítani, hanem minden elképzelhető módon inspirálni is fog. Itt az idő, hogy előkapd a bőröndödet, kitárd az elméd, de legfőképp ezt az útikalauzt, mert hát személyemben nem csak egy megrögzött Írország-szakértővel van dolgod, hanem egy afféle szerelemdoktorral is. Tekints rám úgy, mint egy 2 az 1-ben tanácsadóra. És ne tégy úgy, mintha nem lenne szükséged rám! Mindketten tudjuk, hogy számtalan írországi útikalauz létezik, te mégis ezt választottad.

Jó helyen jársz, cukorborsó. Talán a Smaragd-sziget nem az egyedüli hely, ahol enyhítheted a szerelmi csalódás okozta szívfájdalmadat – de a legjobb hely!

Bízz bennem!

Ui. Egy különösen vibráló délutánon County Clare-ben, Írországban, a zöld negyvenhét árnyalatát számláltam meg. Ettől még Johnny Cash is beájulna.

Részlet a „Szerelmi csalódás ért? – Utazz Írországba!; avagy rendhagyó útikalauz a Smaragd-szigethez” című könyv harmadik kiadásából.

Előszó

ÉLETEM EDDIGI LEGROSSZABB NYARA.

Ez a gondolat cikázott át a fejemen. Nem az, hogy zuhanok. Nem is az, hogy épp most löktem le a tesómat a Moher-sziklákról. Vagy hogy a nagynéném ki fog nyírni, amiért tönkretettem a nagy napját. Életem eddigi legrosszabb nyara – csupán ennyi.

Kijelenthetjük, hogy a prioritásaim tekintetében nem hoztam a legjobb formámat.

Mint ahogyan a hegy lábánál fetrengve sem.

Mire legurultam a hegy aljára, már vagy tíz sáros pocsolyában meghemperegtem. Végül valami állati eredetű ragacsban sikerült elterülnöm, mégsem ez volt a legrosszabb az egészben. Menet közben ugyanis nekiütköztem valami keménynek, és a tüdőm őrjöngve próbálta felidézni, mi is a feladata. Lélegezz! – könyörögtem neki. Csak lélegezz!

Végre levegőhöz jutottam. Behunytam a szemem, miközben kényszerítettem magam, hogy megnyugodjak és ötig számolva beszívjam, majd kiengedjem a levegőt – vagyis tettem, amit tennem kellett, valahányszor kiszorítják belőlem a szuszt. Márpedig ez velem gyakran megesik.

Amúgy a futballedzőm agressziótényezőnek hívja a jelenséget. Lényege, hogy amikor megérkezünk egy olyan iskolába, ahol a játékosok úgy néznek ki, mint Attila, a hunok királya, lófarokkal, beindítom a kis magánszámomat. Valóban kiszorítják belőlem a szuszt – ez a specialitásom. Habár olyankor stoplis cipő és mez van rajtam, nem pedig rúzs és magas sarkú.

De hol van Ian? Az oldalamra gurulok, tekintetem a bátyám után kutat. Hozzám hasonlóan ő is a hátán landolt, tengerészkék zakója félig lecsúszva, álla a parkolóban veszteglő hatalmas turistabuszok felé mutat. Viszont tőlem eltérően meg sem mozdul.

Egyáltalán nem.

Jaj, ne! – ugrottam talpra teljes pánikban a látványtól. Magas sarkúm beleakadt a ruhám szegélyébe, s míg azzal bajlódtam, hogy kiszabadítsam magam a fogságából, jelenetek peregtek le előttem abból a gagyi, újraélesztéssel foglalkozó ismeretterjesztő filmből, amit bioszon játszottak le a suliban. A szájon át lélegeztetéssel kezdjem? Vagy a mellkaskompresszióval? Miért is nem figyeltem az órán?

Már épp azon voltam, hogy nekiállok az egésznek, amikor a bátyám szemei váratlanul felpattantak.

– Ian? – suttogtam.

– Hűha – szólalt meg elhaló hangon, miközben felbandzsított az égre és próbaképp megmozdította az egyik karját, majd a másikat.

Megkönnyebbülten dőltem hátra, szemembe könnyek szöktek. Igaz, hogy lelöktem a tesómat a hegyoldalról, de legalább nem öltem meg. Így mindjárt más!

– Haladjunk tovább, közben nézzenek fel! – Ledermedtem. A hang brit akcentussal szólt és túl közelről. – Hag’s Head egy kicsit távolabb van. Óh, és nézzék csak, épp egy esküvő zajlik odafenn! Mindenki látja az elragadó menyasszonyt? És... ó, jaj! Azt hiszem, elvesztette az egyik koszorúslányt. Egy apró, levendulakék koszorúslányt. Hahó, te apró levendulaszínű koszorúslány! Minden rendben? Úgy tűnik, lezuhantál.

Megpördültem és ugrásra készen vártam, vajon ki minősít le apró, levendulaszínű koszorúslánnyá, ám az elém táruló látványtól azt kívántam, lennék bár még apróbb. Mert nem csupán arról volt szó, hogy Iannel jóval közelebb pottyantunk a sétányhoz mint azt feltételeztem, hanem még a cseresznyepiros poncsót és széles karimájú kalapot viselő idegenvezető is pont mellettünk haladt el nyomában egy csapat lelkes turistával. Mondanom sem kell, egyikük sem az elragadó tájat vagy akár az elragadó menyasszonyt nézte, aki történetesen a nagynéném, Mel volt. Valamennyien engem bámultak. Mind a harmincan.

Valószínűleg nem láttak még verekedést esküvőn.

Viselkedj higgadtan!

Felegyenesedtem, lesimítottam a szoknyámat.

– Csak egy kis botlás – jelentettem ki vidáman. Hoppá! A „kis botlás” kifejezés nem is igazán szerepelt a szótáramban. És vajon kié ez a gépies hang, ami a számból jön?

Az idegenvezető rám bökött az esernyője hegyével.

– Ti tényleg legurultatok arról a nagy dombról?

– Nagyon úgy fest – vágtam rá könnyedén, holott legszívesebben letagadtam volna. Á, dehogy! Csak szundítottam egyet itt a tehénlepényben. Ianre sandítottam. Halottnak tettette magát. Na, persze.

– Biztos vagy benne, hogy nem esett bajod?

Ez alkalommal igyekeztem nyomatékot adni a hangomnak.

– Biztos.

Valójában ezt értettem alatta: Most már hagyjanak minket békén!

Működött. Az idegenvezető szúrós szemmel nézett vissza rám, aztán megmarkolta az esernyőjét, kotkodácsolt egyet a csoportjának, mire azok vonakodva elindultak, akár egy óriási százlábú. Ezzel legalább megvolnánk.

– Igazán kisegíthettél volna, amikor ezek bámultak meg faggattak – intéztem a szavaimat az ideiglenesen mozdulatlan Ianhez.

Nem reagált. Ez annyira jellemző rá. Manapság, hacsak épp nem hízeleg nekem, hogy mossam őt tisztára a szüleink előtt a nyáron történtek miatt, a bátyám rám sem néz. Nem mintha hibáztatnám érte. Én is alig tudok a tükörbe nézni, és én voltam az okozója mindennek.

Egy esőcsepp hullott rám. Aztán még egy. Ez most komoly? Vádlón tekintettem fel az égre, könyökömet az arcom mellé vontam és a hajlatába döntöttem a fejem, számba vettem a lehetőségeimet. Úgy tűnt, vagy a hegyoldalban megbúvó, hobbitlakra emlékeztető szuvenírboltok egyikében találunk menedéket, vagy pedig szépen visszamasírozunk az esküvőre, ahol anyánk haragjával találjuk szembe magunkat. Nekem viszont eszem ágában sem volt idejekorán visszatérni a tűzvonalba.

Hallgattam, ahogy a hullámok hevesen a sziklákhoz csapódnak; a szél hangfoszlányokat sodort le a hegytetőről, akár a pillangókonfettit, amit néhány perccel korábban még mi szórtunk szét:

Te is láttad?

Mi történt?

Jól vannak?

– Nem, nem vagyok jól! – Ordítottam erre vissza, ám a szél elnyelte a szavaimat. Egészen pontosan egy hete és három napja nem voltam jól, amikor is Cubby Jones – a fiú, akit egész nyáron próbáltam becserkészni, és akibe egész tinikoromban fülig szerelmes voltam – úgy döntött, hogy porrá zúzza a szívemet és odaveti az egész futballcsapat elé. Ian futballcsapata elé. Nem csoda, hogy azóta nem bír rám nézni.

Szóval nem. Egyáltalán nem voltam jól. És még nagyon-nagyon hosszú ideig nem leszek jól.

Még az is lehet, hogy soha többé.

Wild Atlantic Way

Én vagyok az megint, cicabogár. Most egy különösen fontos tanáccsal szolgálok, amennyiben épp az utadat tervezed. Figyelmesen olvasd el, mert egyike a könyvben felbukkanó néhány alapvető szabálynak! Felkészültél? Íme: Ha először jársz Írországban, semmiképp se kezd azzal, hogy a fővárosba, Dublinba látogatsz!

Tudom, durván hangzik. Azt is tudom, hogy bomba ajánlat kínálkozik Dublinba azon az utazási honlapon, amit már egy hete vizslatsz, de hallgass végig! Számos oka van, hogy figyelembe vedd a tanácsomat, ám a legfőbb ez:

Dublin pokolian csábító hely.

Tudom, most mi következik, cukorfalat. Vitába szállsz velem, és a mellett fogsz érvelni, hogy a pokolban nincs semmi vonzó, amire viszont én azt mondom, hogy ott aztán érdekes emberekkel találkozhatsz – és azok a pezsgő tavak! Kitűnő hely a feszültségoldásra.

No de ne térjünk el a témánktól.

Lényegében Dublin úgy működik, mint egy porszívó: te pedig a kedvenc fülbevalód hiányzó fele vagy, az, amelyik már újév óta nincs meg. Ha túl közel kerülsz ahhoz a városhoz, egyszerűen magába szippant és esélyed sincs épen megúszni. Túl színpadias vagyok? Nem baj. Túl sok metaforát használok? Annál jobb. Mert Dublin valóban drámai hatást kelt és nem lehet elég metaforával jellemezni. Tele van érdekes múzeumokkal, a szobroknak vicces és fura becenevet adnak, a kocsmákból pedig dőlnek a világ legjobb zenéi. Bármerre mész, mindenhol belebotlasz valamibe, amit ki akarsz próbálni, meg akarsz nézni, vagy kóstolni.

És ez itt a probléma gyökere.

Sok-sok megfontolt utazó érkezett már Dublinba azzal a szándékkal, hogy eltöltenek ott egy-két átlagos napot, mielőtt bebarangolnák Írország többi részét. Ehhez képest egy héttel később még mindig a fővárosban rostokoltak, a kilencvenedik körüket hajtották fel Temple Bar pubban két kobold hógömb és egy túlárazott pólókkal teli szatyor társaságában.

Ugyan, lejárt lemez ez már.

Épp ezért nyomatékosan felhívom rá a figyelmet, hogy mindenki nyugaton kezdje az országjárást, pontosabban a Wild Atlantic Wayen induljon el. Egészen pontosan Burrennél és a Moher-szikláknál kezdje.

És majd innen folytatjuk.

HÁZI FELADAT SZÍVFÁJDALOM ELLEN: Meglepetés! Miközben végigporoszkálunk ezen a vad szigeten, folyamatosan ellátlak apró utasításokkal, hogy minél jobban megismerd Írországot, és minél kevésbé gyötörjön a teherként rád nehezedő szívfájdalmad. Tudni szeretnéd az első feladatot?

Olvass tovább! Nem, nem viccelek. Olvass csak tovább!

Részlet a „Szerelmi csalódás ért? – Utazz Írországba!; avagy rendhagyó útikalauz a Smaragd-szigethez” című könyv harmadik kiadásából.

– VESZEKEDTETEK. A SZERTARTÁS ALATT. – Valahányszor anya mérges volt, a hangja három oktávval lejjebb csúszott és olyan dolgokra világított rá, amelyekkel mindenki tisztában volt.

Elkaptam a tekintetem az ablakom előtt elszáguldó ezernyi zöld árnyalatról, és nyugalmat erőltetve magamra mélyet lélegeztem. A ruhám sáros, merev tüllszoknyává állt össze rajtam, a szemeim durván feldagadtak. De ne panaszkodjunk: Ian szemei sokkal rosszabbul festettek. – Anya, a szertartásnak akkor már vége volt; mi…

– Rossz sávban vagyunk! – ordított fel Archie.

Anya káromkodva tért át a bal oldalra, elkerülve ezzel a frontális ütközést egy közeledő traktorral, miközben én belemélyesztettem a körmeimet a legközelebbi élő húsba, ami történetesen a legidősebb bátyámé, Walteré volt.

– Addie, állj le! – rántotta el a karját vonítva. – Az hittem, megegyeztünk, hogy többet nem fogsz halálra marni.

– Épp most úsztunk meg egy végzetes ütközést egy hatalmas mezőgazdasági járművel. Pillanatnyilag képtelen vagyok magamon uralkodni – csattantam fel, miközben pár milliméterrel arrébb löktem őt. Az elmúlt hetvenkét órát a két idősebb bátyám közé préselődve töltöttem a legkülönbözőbb féle-fajta járműveken, úgyhogy a klausztrofóbiám elérte a legfelső szintet. Már csak egy hajszál választott el attól, hogy verekedni kezdjek. Újból.

– Anya, ne hallgass rájuk, nagyszerűen megoldottad a dolgot! Bő hét centi volt a traktor és közted – szólalt meg ekkor a másik bátyám, Archie, majd átnyúlt a fejtámaszon és megpaskolta anyánk vállát. Kék szemei résnyire szűkültek, ahogyan rám nézett és hangtalanul felém suttogta: Ne borítsd ki!

Walttal összenéztünk. A pasas a reptéri gépkocsikölcsönzőben azt állította, egy, maximum két óra kell hozzá, hogy anya megszokja az ellentétes forgalmi rendet, ehhez képest már több mint negyvennyolc órája vagyunk úton és valahányszor beülünk az autóba, ugyanúgy összerándul a gyomrom, mint a vidámpark rozoga, lovacskás körhintáján. Küszöbönálló katasztrófa. Személy szerint a repülőtéri gépkocsikölcsönzős pasast tettem felelőssé mindazért a tartós érzelmi és pszichológiai károsodásért, ami idáig ért.

Egyedül Iant – aki az utazási betegsége miatt örök kiváltságosként foglalhatta el az első ülést – nem rendítették meg az események. Leengedte az ablakot, bebocsátást engedve ezzel a hűvös, tehénszagú levegőnek, és közben rá jellemző módon folyamatosan rázta a lábát.

Ianről két fontos dolgot kell tudni. Egy: megállás nélkül izeg-mozog. Ő a legkisebb bátyám, csupán néhány centivel magasabb nálam, ám ez senkinek sem tűnik fel, annyi energia szorult belé. És kettő: fura ingerküszöbe van. Ha nagyon dühös, teljes némaságba burkolózik. Mint most. Egyéb esetben úgy ordít, mint mi.

Előredőlök, hogy még egy pillantást vessek a szeme alatti monoklira. Sárcsík fut végig a füle alatt, hajába fűszálak vegyültek. A szeme tényleg meg van duzzadva. De miért ennyire duzzadt a szeme?

Mintha csak kitalálta volna a gondolatomat, Ian óvatosan megérintette a bőrt a szeme alatt.

– Veszekedtünk volna? Ugyan már, anya! Csak egy kis vita volt köztünk. Észre sem vették az emberek. – A hangja nyugodt volt, szinte unott. Nagyon igyekezett, hogy meggyőzze anyánkat.

– A vita arra utal, hogy nem volt erőszak. Én viszont ökölharcot láttam. Ami egyértelműen dulakodást jelez – kotyogott közbe Walter. – Ja, és nézzétek meg Ian szemét!

– Ti csak ne nézegessétek a szememet! – morogta Ian, kizökkenve sztoikus nyugalmából.

Persze mindannyian rámeredtünk, beleértve anyát is, mire az autó azonnal sodródni kezdett az úttest szemközti oldalára.

– Anya! – ordította Archie.

– Tudom! – csattant fel anya, és balra húzódott.

Tényleg megsebeztem Iant. A szívem már épp összeszorult volna a szánalomtól, amikor észhez tértem. Nincs helye a bűntudatnak. Amúgy is tele vagyok önváddal, szégyennel és önutálattal. Ráadásul Ian megérdemelte azt a monoklit. Ő emlegette folyton Cubbyt, szinte kínzott vele. Mintha csak egy tüzes nyíllal szurkált volna valahányszor úgy tartotta kedve.

Ian hangja szólal meg a fejembe – az elakadt lemez, amely már tíz napja forog. El kell mondanod anyának, mielőtt mástól tudja meg!

Ideges rángás futott végig a lábamon; gyorsan áthajoltam Archie-n és leengedtem az ablakot, hogy friss levegőhöz jussak. Ne gondolj Cubbyra! Ne gondolj az iskolára! Ne agyalj folyton! A gimi harmadik osztályától négyezer mérföld távolságra voltam és csak tíz napra kerültem ki belőle – a maradék időmben igazán nem kellene a katasztrófa helyszínére gondolnom, pláne, hogy hamarosan visszatérek oda.

Feszült figyelemmel bámulok ki az ablakon, megpróbálok a látványra koncentrálni. A tájat elbűvölő házak és kis hotelek pettyezik, színes ajtók rikítanak a friss, fehér vakolaton. Mosott ruhák száradnak a kifeszített köteleken, előre-hátra himbálja őket az ír szél, eső szitál, a tehenek és a juhok karámjai pedig a házakhoz közel, szinte a hátsó udvarban vannak.

Még mindig nem hiszem el, hogy itt vagyok. Egy esküvő helyszínének kiválasztásánál eszünkbe sem jutna Írország esős, szélfútta nyugati partján keresgélni – kivéve a nagynénémet. Ő ugyanis pontosan erre vágyott: a Moher-sziklákra. Minél több szélre, esőre és magas sarkakon való botladozásra. Ám annak ellenére, hogy a tesóimnak kellett felcipelniük a hegyre a nagynéném új rokonságát, és az esküvői szertartás alatt végig bokáig a sárban cövekeltünk, teljesen meg tudom érteni, miért választotta a nagynéném ezt a helyet.

Először is nagyszerű esküvői videót lehet itt készíteni. Mel néni utazó filmes csapata – néhány harminchoz közeli fickó, alaposan átgondolt arcszőrzettel – arra kényszerített minket, hogy kétszer is zavarjuk le a bevonulást, miközben ők felvették, ahogy a menyasszony art deco ruhájába belekap a szél, és ettől mégsem festett úgy, mint egy felfújható, integető reklámfigura a helyi autókereskedésből, hanem kecses volt és fennkölt. Majd miután mind beálltunk a helyünkre, a látkép, a lenyűgöző táj vette át az uralmat a felvételeken. Meredek sziklafal zárta el a lágy, zöld vonulat útját, alatta az óceán, ahol a hullámok elragadtatva dobálták magukat a szirthez.

Az ősi, vadregényes sziklákat nem hatotta meg a tény, hogy a nyarat a saját életem romba döntésével töltöttem. Nyilvánosan megtiporták a szívedet? – kérdezik a sziklák. Ugyan! Nézd, hogyan töröm millió szikrázó cseppé a következő hullámot!

A látvány egy darabig kiszorított minden egyéb gondolatot. A kamerákat, Cubbyt, meg a dühös testvért. Több mint tíz napja először jutottam némi nyugalomhoz. Mióta Ian hozzám hajolt és azt suttogta: Mikor fogod elmondani anyának?, mindaz az aggodalom, ami felgyülemlett bennem, felrobbant a mellkasomban.

Miért nem tud a bátyám végre leszállni rólam?

Walter leengedte az ablakát, alapos kereszthuzatot keltve ezzel a kocsi hátuljában. Vidáman felsóhajtott.

– Mindenki látta, ahogyan verekedtetek. Egyszerre szisszentünk fel, amikor a szakadékba zuhantatok. Fogadni mernék, hogy legalább az egyik operatőr felvette. Aztán ott volt az a turistacsoport. Beszéltetek velük, nem igaz?

Ian abbahagyta a lábrázást, keze ökölbe szorult.

– Fogd már be, Walt! – fordult felé dühösen.

– Hé! Ti, mindannyian … – kezdett bele anyánk, majd hirtelen elsápadt. – Jaj, ne!

– Mi? Mi az? – Archie a nyakát nyújtogatta, válla a füléhez ért. – Körforgalom – mondta pontosan olyan hanghordozással, ahogyan a NASA egyik tudósa jelentené be: tüzes, pusztító meteorit közeledik.

Összekapaszkodtam a bátyáimmal. Walter megragadta a biztonsági övét a mellkasánál, Archie pedig oktatói üzemmódban utasításokat vakkantott.

– A vezető a körforgalmon belül marad. Akkor adsz elsőbbséget, amikor belépsz, nem mikor már bent vagy. Összpontosíts és bármi is történjen, ne taposs a fékre! Meg tudod csinálni.

Úgy hajtottunk be a körforgalomba, mint egy cápatámadás fenyegette örvénybe, mindegyikünk visszatartotta a lélegzetét kivéve anyát, aki hangosan fújtatott, és Iant, aki a szokásos módon izgett-mozgott. Amikor végre kijutottunk, a hátsó ülésen egyszerre lélegeztünk fel, a vezetőülés felől pedig még egy utolsó szitokszó hallatszott.

– Szép munka volt, anya! Ha így veszed a következő körforgalmat is, nyerők leszünk – jelentette ki Archie, miközben kiszabadította a felkarját a szorításomból.

Walt előredőlve rázta le magáról csimpaszkodó ujjaimat.

– Anya, légy szíves, fejezd be a káromkodást! Szörnyen hangzik a te szádból.

– Ugyan már, káromkodni mindenki képes – felelte ő erre bizonytalanul.

– Neked viszont sikerült erre rácáfolnod – szállt vitába Walt. – Emögött koncepció van, bizonyos szavak összetartoznak. Nem dobálhatod őket ide-oda egy mondatban.

– Benneteket foglak mindjárt kidobálni – mondta erre anyánk.

– Látod, ez már sokkal jobban hangzik? – felelte Walt. – Maradj a régi szép beszólogatásoknál! Azoknak legalább van értelmük.

– Lényeg a szövegkörnyezet. És a forma iránti tisztelet – tette hozzá Ian, aki láthatóan visszanyerte a nyugalmát. Zavaromban a sáros szoknyámat babráltam. Vajon a bátyám tényleg megnyugodott, vagy inkább a dühét palástolja?

Archie mérgesen nézett végig rajtunk.

– Anya olyan sorrendbe teszi a szavakat, amilyenbe csak akarja. Ha ez az ára, hogy épségben visszakerüljünk a szállodába. Emlékezz, mit tanultál a vállalkozói meditáción, anyu. Menj oda, ahol erőt meríthetsz!

– Nagyszerű – sóhajtott fel Ian. – Megidézted a Catarinát.

– Pedig nincs is rá szükség – tettem hozzá.

Anya fenyegető pillantást vetett ránk. Tizenhárom hónappal ezelőtt a jóganadrágjait és a túlméretezett pólóit kiskosztümökre és selyemblúzokra cserélte, valamint beszerezte egy helyi ingatlanguru, Catarina Hayford motivációs hangkazettáit, többek között a Legyél te a vállalkozás! Érezd a vállalkozást! címmel. Igazából nem is gúnyolódhatunk rajta, mivel egy év alatt a munkahelyén lekörözte a nála jóval tapasztaltabb kollégáinak kilencven százalékát, ráadásul felkerült a fényképe az ügynöksége hirdetőtábláira. Ez pedig azt jelenti, hogy Seattle-ben szinte nincs olyan hely, ahol ne látnám, ahogy diadalittasan mosolyog le rám. És amióta ennyire belevetette magát az új szakmájába, vannak napok, amikor többet látom őt a plakátokon, mint otthon.

– Jut eszembe: miért is fizettem, hogy valamennyien Írországba utazzunk? – csattant fel anya.

– Nem te fizetted az utat, hanem Mel néni – zendített rá Walt. – Egyébként Addie és Ian produkciója nélkül hihetetlenül unalmas lett volna az esküvő, dacára a pazar helyszínnek. – Oldalba bökött. – Az volt a kedvenc részem, amikor a kishúgom lelökte Iant a szikláról. Szándékosan! Mint A herceg menyasszonyában, ahol Boglárka lelöki Wesley-t, aki erre legurul a dombról és azt ordítja: Ahogy óóóóóóhajtod!

– Két dolog – fordult hátra Ian; hosszú haja a vállát söpörte. Egyenesen rám nézett. – Egy: félreérthetetlen utalás a filmnek az Őrület Sziklái jelenetére, mivel azt itt, a Moher-szikláknál forgatták. Kettő: láttad egyáltalán, mi történt?

Walter élesen beszippantotta a levegőt.

– Miért nem szólt nekem erről előre senki? Igazad van. Pont, mint az Őrület Sziklái, mintha csak újrajátszottuk volna a jelenetet…

– Ó, fogjátok már be! – szóltam közbe olyan fenyegetően, amennyire csak tudtam. Ha Walter rákezdi, pöfög és pöfög, akár egy gőzmozdony. Hangos és nem áll le.

– Vagy mi lesz? Engem is lehajítasz a szikláról?

– Több volt az egy kósza ütésnél – mondta Archie. – Egy igazi jobbhorog. Le a kalappal a technikád előtt, Addie, lenyűgöztél.

Ian hirtelen megfordult, és ez alkalommal rám nézett feldagadt szemhéja alól.

– Nem ő lökött le a szikláról. Megcsúsztam.

– Ja, persze – nevetett fel erre Walter. – Mented az egódat, ugye, haver?

A két könyökömet Walter, illetve Archie lábába mélyesztettem, erre ők elkapták a karomat, én pedig nagy nehezen tudtam csak kiszabadulni a szorításukból.

– A domb túlsó oldalán gurultunk le. Egyikünk sem volt veszélyben.

Walter a fejét ingatta.

– Szerencsétek volt. Mel néni sohasem bocsátaná meg nekünk, ha gyilkosságot követtünk volna el az álomesküvőjén. – A gyilkosság szót kísértetiesen suttogva ejtette ki, akárcsak a narrátor a bátyám kedvenc bűnügyi tévéshow-jában.

– Képzeld csak, mekkora nézettsége lenne egy ilyen esküvői különkiadásnak! – gúnyolódott Archie. – A HGTV imádna benneteket. Szerintem saját valóságshow-t kapnátok: a nemzetközi esküvőromboló rejtélyes esetei a bérgyilkossal. Vagy bérgyilkosnővel.

– Fejezzétek be, mindannyian! – Anya elkapta a kezét a kormányról, és megdörzsölte a jobb halántékát. – Tudjátok mit? Megállunk.

– Anya, mégis mit csinálsz? – ordítottam, miközben a mögöttünk haladó autók dudaszólamai kíséretében az útpadkára döccentünk. Ha csak a szükségesnél egyetlen perccel is tovább kell maradnom itt a hátsó ülésen beékelődve, ki fogok borulni. – Mögöttünk egy egész autósor kígyózik. És itt nincs rendes leállósáv.

– Igen, Addie, tisztában vagyok vele. – A kocsi nagyot rándulva állt le, mi pedig előreestünk. – De most fontosabb dolgunk van.

– Annak a veszekedésnek ott a szikláknál száz százalékban Ian az oka – törtek elő a szavak csikorogva és önkéntelenül a számból, mire mindhárom bátyám rémülten meredt rám. Épp most szegtem meg ugyanis a Bennett testvérek első számú szabályát: Sohasem lökjük be egymást a busz alá. Habár a Cubby-féle dolog óta új szelek fújtak nálunk. Talán a régi szabályok érvényüket vesztik.

Ian arca eltorzult a dühtől.

– Te vagy az, aki…

– ELÉG LEGYEN! – Anyánk hangja úgy visszhangzott az utastérben, akár a gongütés. – Nem érdekel, ki kezdte. Az sem érdekelne, ha Addie mézzel bekent volna, aztán belökött volna a medve barlangjába. Tinédzserek vagytok, gyakorlatilag felnőttek. És én torkig vagyok az állandó veszekedéssel. Leestetek a hegyoldalról. Egy esküvő kellős közepén.

A medve barlangja? És méz? Anyának élénk a fantáziája. Walter felnyerített, ám anyánk pillantásától rögtön az arcára fagyott a mosoly. A következő célpont Ian volt.

– Csupán egy év választ el az egyetemtől, és ha azt hiszed, hogy el fogom tűrni a lehetetlen viselkedésedet, hát tévedsz. És te, Addie, tizenhat éves létedre az önuralmad annyi, mint egy tízévesé.

– De hát… – kezdtem bele, ám ekkor Archie belenyomta a könyökét a bordáim közé, én pedig kétrét görnyedtem. Részéről ez egy óvintézkedés volt, egy gesztus. Ha meg akarom úszni ezt az egészet, muszáj csendben maradnom. És anyának is igaza van. Olyan hevesen törnek fel és nyilvánulnak meg az indulataim, hogy valóban küszködöm velük. Nem tudom kordában tartani őket, és sokszor kerültem már bajba emiatt.

– Ti ketten annyira közel álltok egymáshoz – folytatta anya. – A legközelebb valamennyiőtök közt. Voltak évek, amikor tudomást sem vettetek másokról. Mi folyik itt? Mitől más ez a nyár?

Hirtelen csend támadt az autóban. Néma csend. Csupán az ablaktörlők csapkodták surrogva az esővizet egyik oldalról a másikra. Ez a nyár, ez a nyár, ez a nyár, hallottam ki belőle. Ian lábrázása csillapodott, az arcomon éreztem a bátyám tekintetét, a sürgető kényszert: Mondd el anyának!

A pillantásomat Ianre emeltem, és elutasító üzenetet küldtem felé: Nem. Mondom. El.

– Rendben. Tehát nem vagytok hajlandók beszélni róla. – Anya a kormánykerékre csapott, mire összerezzentünk. – Ugye tudjátok, ha apátok is itt lenne, az első járattal utazhatnátok vissza Seattle-be?

Iannel egyszerre egyenesedtünk fel ültünkben.

– Anya, ne! Muszáj Olaszországba utaznom. Meg kell látogatnom Linát! – kiáltottam fel.

– Ezt azért át kellene gondolnod, anya – tette hozzá Ian komoran.

Anyánk erre úgy kapta fel a kezét, mintha a teniszpályán egy fonáklövéssel próbálna hárítani. – Egy szóval sem mondtam, hogy nem mehettek.

– Jesszus, Addie, állj már le! – suttogta Walter. – Majdnem lefejelted a szélvédőt.

Visszazöttyentem az ülésemre, éreztem, ahogy lassan oldódik bennem a pánik. Mel nénikénk esküvőjében az volt a legjobb – leszámítva persze a káprázatos helyszínt –, hogy Európába jöhettünk, a kontinensre, amely elrabolta tőlem a legjobb barátnőmet nyár elején.

A nagynéném valamennyiünk számára megszervezett egy, az esküvőt követő írországi körutazást, nekem azonban sikerült rábeszélnem a szüleimet, hogy helyette Olaszországban tölthessek néhány napot Linával. Nem láttam őt, amióta Firenzébe költözött az apjához, Howardhoz, egészen pontosan kilencvenkét nappal ezelőtt, amelyből minden egyes nap maga volt az örökkévalóság. Kizárt, hogy ne találkozzunk. Különösen most, hogy nagy valószínűséggel ő maradt az egyetlen barátom.

Ian is megkönnyebbülten dőlt előre, miközben szoros spirálba tekergette a haját. Állítom, hogy csak azért növesztette meg, hogy eggyel több dolog legyen a keze ügyében, amit babrálhat.

– Félreértés ne essék – folytatta anya –, mindkettőtöket haza kellene küldenem, viszont rengeteget költöttünk azokra a jegyekre Firenzébe. És ha nem tölthetek egy kis időt távol tőletek, meg az állandó marakodásotoktól, biz’ isten meghibbanok.

Újult erővel lángolt fel bennem a harag.

– Esetleg valaki elmagyarázná nekem, miért kell Iannek velem jönnie Olaszországba?

– Addie! – csattant fel anya, Ian pedig beszédes pillantást küldött felém: MOST fejezd be!

Álltam a tekintetét, farkasszemet néztünk. Jó, tényleg be kellene fognom a számat, de a kérdésem akkor is jogos! Ugyan miért jönne, ha egyszer ki nem állhat?

– Nos, a menetrend a következő – vet véget néma párbajunknak anyánk. – Holnap reggel Archie, Walter és én elindulunk a körutazásra, ti ketten pedig Firenzébe mentek. – Lassan beszélt, szavai úgy követték egymást, akár a sorba rakott dominó, és én lélegzet-visszafojtva vártam, mikor borul az első.

De nem.

Tíz másodpernyi csend után felpillantottam, hangomban leplezetlen reménység bujkált.

– Ennyi? Tényleg elutazhatunk?

– Ez most komoly? Olaszországba küldöd őket? – kérdezte Walter hüledezve, és én sem akartam hinni a fülemnek. – Semmi büntetés, vagy ilyesmi?

– Walter! – kiáltottunk fel egyszerre Iannel.

Anya újból felénk fordult, először rám meredt, azután Ianre, miközben a gerince szabályos ívben megfeszült. Legalább jó hasznát veszi a jógaórán tanultaknak.

– Elmentek Olaszországba, és kész. Így rá lesztek kényszerítve, hogy együtt töltsetek némi minőségi időt – mondta erősen megnyomva a „minőségi” szót. – Viszont van egy feltételem.

Na, persze.

– Mi az? – kérdeztem türelmetlenül, és közben kihúztam egy különösen szúrós hajtűt az amúgy már teljesen kibomlott kontyomból. Ian hajában jó szolgálatot tenne, hogy lássunk valamennyit az arcából.

– Helyben vagyunk – mormolta Ian elég hangosan ahhoz, hogy meghalljam.

Anya drámai szünetet tartott, tekintete ide-oda cikázott köztünk.

– Figyeltek rám?

– Figyelünk – feleltem, Ian pedig folytatta a lábrázást. Képtelen egyetlen pillanatra is nyugton maradni?

– Lehetőséget kaptok rá, hogy bebizonyítsátok nekem, képesek vagytok normálisan viselkedni. Ha bármilyen panasz érkezik rátok Lina papájától, ismétlem bármilyen – ha veszekedtek, kiabáltok egymással, vagy akár csak ferde szemmel méregetitek a másikat –, nem járhattok tovább edzésre.

Megfagyott a levegő az autóban, majd hirtelen mindenki mondani kezdte a magáét.

– Hogy mi van? – szólalt meg Archie.

– Hűha! – ingatta a fejét Walter. – Ez most komoly, anya?

– Nem játszhatunk tovább a csapatainkban? – kérdeztem riadtan. – Úgy érted, nem focizhatunk?

Anya bólintott, önelégült mosolya olvadt vajként terült szét az arcán. Láthatóan büszke volt erre a húzására.

– Pontosan. Egyikőtök sem focizhat tovább a csapatában. És elég, ha csak egyikőtökre jön panasz – a büntetés ugyanis mindkettőtökre érvényes. Második lehetőség pedig nincs. Egyetlen botlás és nektek annyi.

Azt hittem, újabb ijedelem már nem érhet, ám a jó öreg pánik már harmonikába gyűrte a mellkasomat. Előredőltem, és belekapaszkodtam az első ülésekbe.

– De anya, tudod jól, hogy ebben az évben muszáj fociznom. – A hangom elárult; korántsem szólt olyan határozottan, mint ahogyan szerettem volna. – Ha nem játszom a csapatomban, az egyetemi toborzók nem tudnak beválogatni az ottani bajnokságba. A jövőm függ tőle, még a végén nem jutok be az egyetemre.

– Eggyel több okod van rá, hogy ne szúrd el a dolgokat.

Iannel összenéztünk, olvasni tudtam a tekintetében. Késő, Addie, eltoltad az egészet.

Tüzes nyilakat lövellt felé a pillantásom.

– De hát …

– Rajtad áll minden. És Ianen. Én pedig nem vonok vissza semmit.

Ez utóbbit ki sem kellett volna ejtenie a száján. A szüleim ugyanis sohasem másították meg az elhatározásukat. Az élet állandóságai közé tartozott: két pont között a legrövidebb út az egyenes, a habos gyömbérsör úgy a legfinomabb, ha már félig megolvadt rajta a fagyi, és a szüleim sohasem visszakoznak, ha már egyszer kiszabták a büntetésünket.

No de a foci? Hiszen ez a belépőm a jó iskolákba. Mert hát bármennyire is igyekeztem, a jegyeim nem éppen a legjobbak, úgyhogy sportösztöndíjjal kell bekerülnöm egy tisztességes képzést nyújtó műszaki egyetemre. Nem lesz egyszerű, de meg kell próbálnom.

A foci! Behunyom a szemem, érzem a gyep illatát, elképzelem a csapattársaim által felvett bonyolult alakzatokat, az idő közben megáll, és az élet egyéb dolgai a pályán kívül rekednek. Ott a helyem. Az egyetlen hely, ahová mindig is tartoztam. És most, hogy Lina elköltözött, Iannel pedig megromlott a kapcsolatom, minden eddiginél jobban vágyom abba a közegbe.

Nem a jövőbeli Addie miatt. A focira most van szükségem, hogy túléljem Cubbyt, mert ez csakis a focipályán lehetséges.

Anya az állával Ian felé bökött, aki kimúlt rongybabaként terült el.

– Te is hallod, amit mondok, Ian?

– Hallom – felelte furcsamód beletörődő hangon. Testbeszéde és hanghordozása azt sugallja Nem érdekel az egész, én azonban tudom, hogy ez nem igaz. A sport neki sokkal többet jelent, mint nekem – határozottan eredményesebb is benne.

– Akkor hát megértetted, hogy akár te, akár Addie újból csináltok valami hülyeséget, nem játszhattok tovább a focicsapatban. Nincs második esély, nincs vita, minden úgy lesz, ahogyan mondtam.

– Világos – mondta Ian közönyösen. A keze visszatalált a hajához és újból szoros csomóba tekerte.

Archie egyik ujját figyelmeztetően a magasba emelte.

– Nem mintha felül akarnám bírálni a döntésedet, anya, de azért ez enyhén szólva túlzás. Egyikük hibázik, mire mindketten repülnek a csapatból…

– Nem nyitok vitát! – csattant fel anya.

– Várjunk csak, micsoda? – kaptam észbe, amint a büntetés második része is világossá vált. – Tehát ha Ian tesz valami marhaságot, engem fogsz megbüntetni miatta?

– Így van. És ennek a fordítottja is igaz. Fogjátok fel ezt úgy, mint egy csapatjátékot! Ha egyikőtök elszúrja, mindketten veszítetek.

– De, anya, én nem tudom Ian viselkedését befolyásolni. Ez nem fair! – siránkoztam.

– Mint ahogyan az élet sem az – vágott vissza anya kissé csúfondárosan. A szüleim imádják a szólásmondásokat, míg mások a finom sajtok vagy borok iránt viseltetnek ilyen szenvedéllyel.

És Ian hogyan képes ennyire visszafogni magát? Amióta felső tagozatosként gyakorlatilag egyedül megfordította a játék kimenetelét és módszeresen bevezette a csapatát a bajnokságba, az amerikai foci volt az élete. Azonkívül, hogy hátvédként benne van a gimi kezdőcsapatában, már két egyetem is felkínált neki sportösztöndíjat. Közülük az egyik edzőtábort is. Nem csoda, hogy a bátyám sóbálvánnyá dermedt. Valószínűleg most megy keresztül valamiféle belső összeomláson.

Tudod, mit művelt Cubby, ugye? – Ian szavai felkészületlenül törtek a gondolataimba, el kellett kergetnem őket, mielőtt kiszorítják a többit. Most képtelen vagyok a focitáboron morfondírozni. Különben teljesen és végérvényesen besokallok. Most, amikor az olasz út forog kockán.

– Nagyszerű. Úgy tűnik, sikerült végre megállapodnunk – törte meg anya a csendet. Előrefordult, és kezeit a klasszikus „tíz perc múlva két óra” állásba igazította a kormánykeréken. – Most pedig a következőt fogjuk tenni. Amikor visszatérünk a szállodába, mindenki szépen bepakolja a holmiját. Walter, Archie, a busz holnap hajnalok hajnalán indul, addigra készen kell állnunk. Addie, Ian, ti megmosakodtok, átöltöztök, azután átkísérlek benneteket a nagynénétek szobájába, ahol a bocsánatáért fogtok esedezni.

– De anya! – nyögtem fel, ám ő kezét a magasba emelve elhallgattatott.

– Ismétlem: esedezni fogtok érte! Később valamennyien részt veszünk az esküvői vacsorán, és ott természetesen civilizált emberekként fogtok viselkedni, vagy legalábbis jól betanított emberszabásúakként. Majd miután táncoltunk, vagy süteményt ettünk, vagy bármi egyebet letudtunk, amit a húgom tervezett a mai estére, azonnal lefekszünk aludni. Ja, és Addie, Ian, nem ártana elővenni a józan eszeteket és kibékülni. Különben fenemód szenvedni fogtok egymás társaságában abban a pár napban Olaszországban. Úgy tudom, a temető, ahol Lina él, meglehetősen kicsi.

– Nem is kicsi. Éppenséggel óriási – feleseltem.

– Addie. – Ian végképp elvesztette a türelmét. – Egy szót se!

– Én csak azt nem értem, hogy te miért…

– Addie! – üvöltött fel erre mindenki az autóban.

Visszapasszíroztam magam a bátyáim robusztus vállai közé. Inkább meg sem szólalok. Ha ugyanis folytatni akarom a focit, csupán két cél lebeghet előttem: anya kedvében járni és valahogy kijönni Iannel.

Beszippantottam az ajkam, miközben a szemem sarkából lopva Ian kócos hajára pillantottam. Hogyan jutottunk idáig?

Életünk bármely más pontján kiváló ötletnek tűnt volna, hogy Iannel utazzam Olaszországba. Tökéletes társam volt a kalandozásainkban. Általános iskolás korunkban azzal szórakoztatott, hogy különleges helyeket fedezett fel a környékünkön. Egyszer egy dohos képregényekkel teli elhagyatott fészerbe surrantunk be, máskor meg felsegített egy hatalmas tölgyfára, aminek a törzsébe rengeteg kezdőbetűt véstek.

„Tanulmányi kirándulások” – így nevezte el Ian a kiruccanásainkat. Ahogy telt az idő, úgy ragaszkodtunk e hagyományunkhoz, és a jogsik megszerzésével a lehetőségeink bővültek. Csupán három hete voltunk a legutóbbi utunkon.

– Tanulmányi kirándulás indul! – Ian szokás szerint nem vette a fáradságot, hogy kopogjon. Berontott a szobámba, kis híján feldöntött, ahogy az íróasztalnál ültem, majd ledobta magát a bevetetlen ágyamra.

– Esélytelen. Anya munkatársa egy óra múlva itt lesz, és együtt fogunk vacsorázni – vettem fel anya jellegzetes hanghordozását. – Ja, és leszel szíves nem összekoszolni az ágyneműmet.

Mivel hátra sem fordultam, ez utóbbi csupán feltételezés maradt. De hát jól ismerem Iant. Tőlünk, normális emberektől eltérően ő képtelen rendszeresen zuhanyozni és tiszta ruhát húzni. Közös autónkban a sáros kárpit tanúskodik erről a szokásáról.

Lefirkantottam a helyes választ, azután lapoztam egyet a füzetemben. Akár személyes sértésnek is vehettem volna, hogy beírattak a nyári iskolába, ám az elégséges osztályzatom biológiából arra figyelmeztetett: nem árt némi ismétlés a következő tanév előtt.

Ian színpadiasan átfordult az ágyamon, mire fájdalmasan felnyögtek alatta a rugók.

– Anyának nem lesz kifogása ellene, ha elmegyünk a Diákköri Sportbizottság fontos ülésére.

– A DS? – pördültem meg a forgószékemmel. – Ugye nem azt akarod mondani, hogy tagnak jelöltél? – A DS létrehozása újabb és kétségbeesett kísérlet volt, hogy iskolánk megszabaduljon rossz hírnevétől, mely szerint nálunk vannak az állam legagresszívabb, illetve legundokabb szurkolói.

Ian felvillantotta jellegzetes, széles vigyorát, jelezve, hogy izgalmas bejelentés következik.

– Nyugi, nem jelöltettelek sehová. Ez csupán alibi, ha anya megkérdezné, hova megyünk.

A ceruzám csörömpölve hullt ki a kezemből az íróasztalra.

– Ugye tudod, hogy veled megteszik? Miss Hampton azt mondta, hogy be fogják választani a suli legmenőbb sportolóit, és esküszöm, hogy közben rád nézett. – A szívemre tettem a kezem és megpróbáltam utánozni a tanárnő negédes hangját: – Ian, te magad vagy a fényesség, a megtestesült tökély. Ó, ments meg minket tökéletlen valónktól!