Fordította

Borbély Judit Bernadett

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Julia Kelly The Lost English Girl

Gallery Books
An Imprint of Simon & Schuster, Inc.

Copyright © 2023 by Julia Kelly

All rights reserved.

Borítófotó © Shelley Richmond Arcangel, Adobe Stock

Borító © Lisa Litwack

Szerzőfotó © Scott Bottles

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2023

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978-615-660 645 7

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Szekeres Dóra

Előkészítés Mandl Orsolya

Ebook Hársfai László

Korrektúra Török Judit

Arthurnak

Viv

1935. január 16.

Viv Byrne sírt az esküvője reggelén.

Gyerekjáték is lehetett volna. Csak besétál az anyakönyvi hivatalba leszegett fővel, és kimondja azokat a szavakat, amelyek Mrs. Joshua Levinsonná teszik. Akkor Joshua ígéretének megfelelően minden a legnagyobb rendben lenne.

Ám ahogy ott ült a gyöngyházszürke ruhájában, semmi sem tűnt egyszerűnek.

Nyílt a szobaajtó, és a nővére nézett vissza rá a tükörből.

– Jól vagy? – kérdezte Kate.

Viv tekintete a saját tükörképére vándorolt. Alig ismert rá a tizennyolc éves, gyászos ábrázatú nőre. Sosem gondolta, hogy különösebben csinos lenne – bezzeg Kate a fél Liverpoolt beragyogó mosolyával –, de most slamposnak és nyúzottnak érezte magát. Újból kicsordult a könnye.

– Jaj, Vivie – sóhajtotta Kate az ajtót behúzva. – Ne sírj. Ne feledd, ez jó dolog.

Viv leverten bólintott. Való igaz, jó dolog az esküvő, ő is akarja, de nem igazán volt választása.

Kate rátette a kezét Viv vállára.

– Gondolj csak bele, hamarosan saját otthonod lesz. Te döntheted el, kivel mész bevásárolni, és melyik nap van nagymosás. – Közelebb hajolt, csalafinta mosollyal az arcán. – Akkor kapcsolod be a rádiót, amikor csak akarod.

Viv könnyes nevetést hallatott.

– Ez az én Vivie-m – dünnyögte Kate. – Na, tegyük fel a kalapodat.

Végigsimított Viv dús, barnás loknijain, majd gondosan feltette a szürke kalapkát a feje búbjára, és megtűzte.

– Nézzenek oda. Tökéletesen nézel ki – állapította meg.

– Én nem ezt érzem.

Kate csettintett a nyelvével.

– Nem voltál beteg mostanában?

Fejrázás.

– Mázlista. Mi kutyául voltunk Colinnal meg Williammel – mondta Kate.

– De Cora nem – jegyezte meg Viv, miközben a nővére egy rúzst túrt elő a fekete bőrretiküljéből.

Kirúzsozta a felső ajkát.

– Cora mindig is egy tünemény volt.

Viv önkéntelenül elmosolyodott, ha az aranyhajú unokahúgára gondolt.

– Lehet, hogy férjes asszonyként én is festem majd a számat – jegyezte meg.

Kate somolyogva csavarta vissza a kupakot a rúzsra.

– Ez a beszéd. Csak ezt a napot éld túl, és megszabadulsz a mama szabályaitól.

Akármennyire helytelenítette is az esküvőt, Edith Byrne nem fogja tudni irányítani férjezett lányát, ha az már nem az ő fedele alatt lakik.

– Kisfiút vagy kislányt szeretnél? – kérdezte Kate.

Viv már éppen szedelődzködött volna, de most fél karjával a kabátjában megdermedt.

– Vivie?…

Végül suttogva mondta:

– Ezt még senki sem kérdezte meg tőlem.

– Csak megnehezítettük neked a helyzetet, igaz? – biggyesztette le a száját Kate.

– A mama meg a papa sose fogja elfogadni. Főleg a mama.

Szabályok között nőttek fel. Templomba kellett járni. Csak a mama által engedélyezett emberekkel állhattak szóba. Nem csinálhattak semmi „közönségeset”.

Viv mindig is nehezen tartotta be a szabályokat. Eljárt ugyan a templomba vasárnaponként, de alig ment le úgy mise, hogy az anyja ne bökte volna oldalba, mert elábrándozott. Viv tizenhat évesen állt munkába, de nem ápolónőként, mint Kate, hanem a postahivatalnál, ahol mindenféle leányzó megfordult. Most pedig férjhez megy, de csak mert teherbe esett.

– A mamáék majd megbékélnek, amint megszületik a következő unokájuk – ölelte meg Kate. – Csodás anya leszel.

– Köszönöm – suttogta Viv a nővére nyakába hajolva.

– Készen állsz? – kérdezte Kate.

Viv végignézett a gyerekszobán, amelyen a két testvér egészen Kate férjhezmeneteléig osztozott. Eztán nem itt lesz az otthona. Joshuával a férfi családjának boltja fölött lévő lakásban laknak majd, amint a bérlők kiköltöztek. Kereshet új fűszerest, hentest, péket. Vajon Joshua kóser módon étkezik, mint a szülei?

Elfogta a pánik. Ezt az apró részletet igazán tudnia illenék, de nem is találkozott még az anyósáékkal.

– Bármi jár is a fejedben, ne gondolj rá – váltott acélosabb hangnemre Kate. – Nem tesz jót.

– Teljesen igazad van. – Viv felszegte az állát, és mímelt magabiztossággal kijelentette: – Kész vagyok.

Lementek a nyikorgó lépcsőn a szülői ház földszintjére. A ritkán használt társalgóban, kezével a térdén trónolt komor öltönyben a papa. A pöttöm mama hőn szeretett virágos kanapéja szélén ült. Egyikük sem mosolygott.

Kate férje, Sam ellépett a fal mellől a felesége elé. A nő hozzábújt, és Viv azt kívánta, bárcsak neki is lenne valakije, akihez odabújhat.

– Hát jó – vágott át a papa a nappalin, hogy csatlakozzon hozzájuk. – Essünk túl rajta.

A mama is felállt, lesimította szénfekete kosztümkabátját. Viv már éppen azt hitte, hogy megúszta, ám az anyja ekkor odakapta a tekintetét a hasára. Majd a szeméhez emelte a zsebkendőjét.

– Esküvő fehér ruha nélkül. Flora után nem gondoltam volna…

Viv rámarkolt a retikülje pántjára. Flora, Viv nénikéje volt a család fekete báránya. Egy protestáns alakba habarodott bele, aki azon nyomban felszívódott, amikor Flora közölte vele: állapotos, ami keserves életre kárhoztatta, és a családra is szégyent hozott.

– Mama, ne most – szólt közbe Kate.

– Örvendezzek talán? Hiszen a fiú zsidó – fújtatott a mama.

Sam oldalba bökte Kate-et, aki felsóhajtott.

– Menjünk inkább. El fogunk késni.

Viv arra gondolt, bárcsak megnyílna alatta a föld.

Az autó hátsó ülésén, amit Sam kért kölcsön az egyik kollégájától, Viv előreejtett vállal minél távolabb próbált húzódni az anyjától.

Mióta csak az eszét tudta, ismerte a szabályokat: a paráználkodás bűn, de ha már bűnbe esik, katolikus fiúval tegye, akiben van annyi jóérzés, hogy elveszi feleségül, vagy legalább a családja az oltár elé kényszeríti. Csak maradjon meg Vivnek és gyermekének a tisztesség látszatja.

Viv anyjának szemében Joshua minden szempontból kudarc volt. Nem csupán bajba hozta a lányát, de még csak nem is katolikus, hanem zsidó, ami ugyanolyan rossz, mint ha protestáns lenne.

Végig a Ripon Streettől a város központjáig vezető gyötrelmes út alatt egy sikoly érlelődött Viv torkában. Szerette volna feltépni a kocsiajtót, hogy kifusson a világból. El a szégyen és a megbánás elől.

Amikor Sam leparkolt az anyakönyvi hivatalnak helyet adó masszív kőépület előtt, Kate kikászálódott a kocsiból, míg túloldalt a mama megvárta, hogy a papa kinyissa neki az ajtót.

Végre, hogy egy pillanatra egyedül volt, Viv vett egy nagy lélegzetet. Képes rá. Felmegy azon a lépcsőn, és már férjezetten fog lejönni rajta. Nem szalad el, mert nincs más választása.

Elnézte a hosszú lépcsősort. A ködös januári esőn át is látta az egyik vaskos, sárga oszlop tövében összegyűlt Levinsonokat. Mrs. Levinsonon púderkék kabát volt, és idegesen tördelte fekete bőrkesztyűs kezét. Egy fiatalabb nő – Joshua húga, Rebecca – bíborpiros, katonai stílusú gyapjúkabátot viselt, elöl kétsoros sárgaréz gombokkal. Mr. Levinson a szemöldökére húzta puhakalapját a Mersey folyó és az Ír-tenger felől fújó szél ellen.

És persze ott volt Joshua is.

Nyugtalan benyomást keltett, ahogy a galambszürke gyapjúkalapját babrálta zenészujjaival. Az öltönyét, amely az első dolog volt, amin Viv szeme megakadt a zenekari dobogón a megismerkedésük estéjén, pazarul szabták, és hajat vágatott, mióta a lány közölte vele, állapotos, és kérte, hogy haladéktalanul vegye el. Kósza reménysugár. Joshua is a legjobb színben próbált mutatkozni az esküvőjükön.

Viv megindult Levinsonék felé, amikor megérzett egy kezet az alkarján.

– Előbb apád – mondta a mama.

– Most találkozom először Mr. és Mrs. Levinsonnal – vetette ellen a lány.

– Hallgass anyádra, Vivian – mondta a papa.

Viv a bosszúságát lenyelve nézte anyját, ahogy az apjába karolva Levinsonék felé veszi az irányt.

Mr. Levinson kesztyűs kezét nyújtotta a szülőknek.

– Mr. és Mrs. Byrne.

A mama olyan hosszan bámult Mr. Levinson kezére, hogy a papa odasúgta neki:

– Edith.

A mama látványos vonakodással fogadta el Mr. Levinson kezét. Ha amaz észrevette is Viv anyjának húzódozását, nem tette szóvá. Helyette kitárt karral fordult Viv felé, és kétfelől arcon csókolta.

– Menyem.

Joshua fojtott hangot hallatott a háta mögött.

– Még nem egészen, apám.

– Hamarosan – felelte Mr. Levinson – A feleségem, Anne.

– Joshua említette, milyen szép vagy – mondta Mrs. Levinson.

– Köszönöm – pironkodott Viv.

– Ő pedig itt Joshua húga, Rebecca – mutatta be Mr. Levinson, büszkeségtől ragyogva, a dacos kamasz lányt, aki állta Viv tekintetét.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Rebecca.

A lány közelebb húzódott az anyjához.

– Hadd mondjam el, mennyire örülünk, hogy egyesülnek családjaink – mondta Mr. Levinson.

– Apám – szólt halkan Joshua.

– Nyilván egyikünk sem ilyen sorsot szánt akár Viviannek, akár Joshuának, de a házasság és egy gyermek érkezése örvendetes esemény – folytatta Mr. Levinson.

– Aligha – mormogta a mama.

– Mama, megállapodtunk Joshuával…

– Templomban kellene esküdnöd – csattant fel az anyja.

Mrs. Levinson úgy kapott a lánya keze után, mintha Rebecca mentőbója lenne.

Joshua megköszörülte a torkát.

– Már várnak minket odabent.

Viv hagyta neki, hogy a többiek előtt vezesse fel a lépcsőn az ajtóhoz. A küszöbnél a fülébe súgta:

– Köszönöm.

Űzött kifejezés suhant át a fiú szemén, aztán megszorította a lány kezét, akinek pontosan erre a bátorításra volt szüksége.

Joshua

Nem kapott levegőt.

És nem a gallérja miatt. Mióta csak az eszét tudta, az apja készítette az ingjeit, melyek mindig tökéletesen passzoltak rá.

Ez az átkozott esküvő.

Mereven állt Viv oldalán a sötét, rosszul szabott öltönyt és nyakkendőt viselő anyakönyvvezető előtt, aki éppen a házassággal járó felelősségekről prézsmitált. Másból sem áll már az élete, csak felelősségekből. Tizenkilenc évesen sem bújhat ki alóluk.

Már előtte is úgy érezte, hogy teher nehezedik rá, amikor az apja közölte vele, hogy ha nem tervez egyetemre menni, akkor a családi üzletben fog dolgozni. Kitanulja a szakmát, eleinte csak besegít, aztán átveszi a szabóságot. Ennek köszönhették a szülei, hogy Joshua ötéves korában elköltöztek a bolt feletti lakásból a wavertreebeli családi házukba. Joshua rábólintott a dologra, és mindennap bejárt dolgozni, mert mi mást tehetett volna? De a ránehezedő nyomástól mozdulni is alig bírt.

A zene jelentette az egyedüli kiutat. A szaxofon iránti szeretetével csak az a hihetetlen érzés vetekedett, amikor közönség előtt játszott, és minden szempár rászegeződött. Megvolt hozzá a tehetsége, volt benne szenvedély és ambíció.

Egy másik életben – másik családdal – minden egész más lehetett volna. Felfigyel rá egy menedzser, és megteszi a zenekara frontemberének. Miután egy neves klubban ő a fő attrakció, felvesz egy lemezt, aminek óriási sikere lesz. Világszerte hallgatják a zenéjét, nem bírnak betelni vele.

Mindez szinte elrendeltnek tűnt egészen addig a pillanatig, amikor Viv megállította az apja boltja előtt, hogy közölje: várandós.

– Elhozták a gyűrűt?

Joshua arra eszmélt, hogy az anyakönyvvezető várakozásteljesen meregeti felé a szemét. Belekotort a zakózsebébe, és előhúzta az egyszerű aranykarikát, amire csaknem minden spórolt pénzét elköltötte. Viv felemelte a kezét, amíg a fiú gépiesen eldarálta az eskü rá eső részét, és felcsúsztatta a gyűrűt az ujjára.

Azon tűnődött, vajon érzésre is olyan súlyos-e a szokatlan aranykarika, mint látszatra.

– Férjnek és feleségnek nyilvánítom önöket – mondta a hivatalnok, azzal összecsapta a könyvét.

Elvégeztetett. A törvény előtt immár férj-feleség voltak.

Joshua lopva Vivre nézett, de semmit sem tudott leolvasni az arcáról. Vajon a koncert utáni első találkájukra emlékezik vissza, amikor Joshua teázni vitte? Visszaemlékszik, hogyan csókolóztak egy bezárt üzlet kapujában? A fiú minden pillanatra emlékezett.

Megérte?

– Joshua, nem csókolod meg a menyasszonyt? – kérdezte az apja.

A fiú nagyot nyelt. Most kéne megcsókolnia Vivet, ugye? Az a férjek dolga az esküvőkön.

Lehajolt Vivhez, aki odafordította felé az arcát, de az utolsó pillanatban Joshua megfutamodott és csak az arcához érintette oda a száját.

Aztán lángolt a képe a szégyentől, amikor Viv felsóhajtott.

Apja előrelépett, és a széles mosolya görcsös igyekezetről árulkodott, a legtöbbet akarta kihozni ebből a rettenetes napból.

– A mi vallásunkban az a szokás, hogy a házassági ceremónia alatt felolvassák a sevá bráchotot – magyarázta Vivnek.

– Nem tudom, mi az, sajnálom – felelte a lány.

– Apám – szólt halkan Joshua.

Az apja rá se hederített.

– A hét áldás. Megengeditek?

– Muszáj ezt? Poharunk és borunk sincsen – protestált Joshua.

– Ne vágj apád szavába – feddte meg az anyja.

Joshua elhallgatott.

– Báruch átá Ádonáj elohénu melech háolám, boré pri hágáfen – kezdte az apja.

– John, biztosan szükségük van a teremre – húzkodta meg Mrs. Byrne a férje karját. – Inkább menjünk ki.

Az apja egy kissé megütközött Viv szüleinek modortalanságán, és Joshua nem tudta eldönteni, hogy az apja vagy újdonsült anyósáék miatt szégyenkezik jobban.

– Mama – pisszegte le Viv az anyját, aztán rátette a kezét Joshua apjának vállára. – Kérem, folytassa. Nagyon kíváncsi vagyok.

– Semmi baj, Vivian – felelte Joshua apja gálánsan. – Azt hiszem, igaza van a mamájának. Ideje elhagyni a termet.

Néma csendben soroltak ki, és a lépcső tetején megálltak. Időközben felerősödött a szél, belekapott a nők hajába, és emelgette Viv sógorának kék-fehér csíkos sálját.

– Nos, gratulálok, Vivie – mondta Viv nővére, Kate. – És magának is, Joshua.

– Köszönöm.

– Sam és én szeretnénk meginvitálni mindnyájatokat az otthonunkba ünnepelni. Nem maradhat el a lakodalom – mondta Kate.

– Ez igazán figyelmes – felelte Joshua anyja, mielőtt Joshua nemet mondhatott volna a meghívásra. Egy vágya volt: elmenekülni.

– Hideg van a császkáláshoz – jegyezte meg Mrs. Byrne a kabátja gallérját felhúzva.

– Csak egyetlen ital, mama – unszolta Kate.

– Istenien hangzik – mondta Viv esdeklő tekintettel. – Nem igaz, Joshua?

Mrs. Byrne ádáz pillantást vetett a lányára. Aztán Joshuára mutatott.

– Beszélnünk kell.

Viv erre valamivel erősebben csimpaszkodott a férjébe.

– Ne aggódj – mondta Joshua, és lehámozta magáról a lány kezét. – Egy pillanat az egész.

Elindult Mrs. Byrne nyomában. Látta az asszony feje fölött, hogy Kate odalép Vivhez, és a testvérek pusmogni kezdenek.

– Most, hogy megvolt az esküvő, szeretném tudni, mennyi – mondta Mrs. Byrne.

Joshua elfordította tekintetét az arájáról, és a homlokát ráncolta.

– Mi mennyi?

– Mennyit kér, hogy eltakarodjon?

A fiúban egy világ omlott össze.

– Hogy eltakarodjak?

– Megtette a kötelességét. Van apja a gyereknek. Ennél többet amúgy sem nyújthat a lányomnak.

– Mrs. Byrne…

– Milyen élete lenne Viviannek maga mellett? – kérdezte élesen az asszony. – Maga zsidó, ő katolikus. Akárhová mennek, mindenki tudni fogja, hogy miért kellett összeházasodniuk. A lányomat megvetik majd, vagy messzire elkerülik. A húgommal is így történt.

– De házasok vagyunk.

Mrs. Byrne bólintott.

– Törvényes a gyerek, de tényleg azt hiszi, hogy képes egy feleségről, egy családról gondoskodni? Majd mi az apjával a gondjukat viseljük.

– Nem hagyhatom el. Esküt tettem – tiltakozott Joshua erőtlenül. Igaza van az anyósának. Elképzelése sem volt, hogyan legyen a férje bárkinek is, pláne Vivnek. S hogy apa legyen? Halvány gőze sem volt a dologról.

De nem egyszerűen a családos élet kilátása rémisztette meg. Ott volt a zene is. Tudta, hogy sokkal többre hivatott az apja boltja feletti kétszobás lakásnál. Jazz-zenésznek teremtették, akinek mit sem számít, hogy a kliens egy- vagy kétsoros zakóban fest jobban.

Csak kapna lehetőséget, egyetlenegyet, hogy zenész legyen.

Anyósa kikattintotta a retiküljét, és egy köteg bankót húzott elő.

– Maga még csak tizenkilenc éves. Mit számít magának egy eskü!

Joshua a pénzre meredt. Álmában sem gondolta volna, hogy egyszer ekkora summa üti majd a markát. Mi lenne, ha Vivért küldetne a baba születése után? Elhelyezi őket egy csinos kis lakásban, mondjuk, Bronxban, ahol állítólag egymás mellett élnek ír katolikusok és zsidók. Viv vezetné a háztartást és nevelné a gyermeküket, amíg ő munkát keres. Ha rendszeres fellépései lennének egy zenekarral, akkor el tudná tartani őket, és soha többé nem kéne szabásmintákat látnia.

Viv lépett oda melléje a meleg testével ezen a hideg napon.

– Joshua?

– Beszélnünk kell négyszemközt – mondta neki a fiú.

– Nem – mondta Mrs. Byrne.

– Mama, mi ez az egész? – kérdezte Viv az anyja kezében lévő bankókra meredve.

– Csak pár percet kérek – esedezett Joshua.

– Joshua, mi baj van? – kérdezte az apja, miközben a többiek is odagyűltek.

– A fia távozik – jelentette ki Mrs. Byrne.

Viv hátrahőkölt.

– Tessék?

Joshua megragadta a lány két kezét.

– Édesanyád pénzt ajánlott nekünk.

– Ez nem ajánlat – szögezte le Mrs. Byrne.

Joshua hátat fordított az anyósának, hogy megmagyarázza a dolgot. Bárcsak félrevonulhatnának. Bárcsak megértethetné Vivvel.

– Nézd, ebből telik egy New Yorkba tartó hajóra. Találok munkát. Lesz lakás is – tette hozzá gyorsan.

– De mi lesz velem meg a gyerekünkkel? – kérdezte Viv a kabátja nyílásán át a hasát fogva.

– Érted küldök, amint megszületett a gyerek. Ígérem. – Joshua szó szerint könyörgött.

Viv a fejét rázta.

– Miket beszélsz! Amerikába költözzünk? Ez őrület.

– Ez a pénz az egyetlen esélyem, Viv. Mindig erre vágytam. Ha találok munkát egy zenekarban…

– Hallanád magadat. Ha. Ha találsz munkát. Joshua, ez korántsem biztos.

Az ifjú férj hátrált egy lépést. Vivian nem hisz benne. A beszélgetéseik és annak ellenére, ahogy kikerekedett a szeme, amikor Joshua beszámolt neki az álmairól, a lány valójában nem hisz benne.

– Házasok vagyunk, és gyerekünk lesz. – Viv tekintete a szüleire vágott. – Megesküdtél, hogy együtt csináljuk ezt végig.

– Most pedig megesküszöm, hogy érted fogok küldeni. Addig meg küldök pénzt.

– Nem – szólalt meg végre Mr. Byrne is, és a hallgatag férfi már ezzel az egyetlen szóval elnémította Joshuát. – Ha elfogadja a pénzünket, ne lássuk többé. Nem ír. Nem jön látogatóba. Elfelejti a lányomat.

Túl gyorsan történt minden.

– Ezt át kell gondolnom.

Joshua egy pillanat alatt átlátta, hogy súlyos hibát vétett.

Viv megtántorodott.

– Fontolgatod a dolgot.

Joshua akkor kis híján visszatáncolt, de az apja azt mondta:

– Joshua, ez nevetséges. Feleséged van és úton a gyerek. Jó állásod van. Gondolkozz.

Egy szabó sosincs munka híján. Igaz ugyanez egy zenészre?

Tisztességes állás kell neked.

El fogod unni a dalocskáidat, és akkor sajnálod majd, hogy feladtad mindezt.

Az apja kis megjegyzései már évek óta marcangolták a lelkét. Ez maga a halál, nem bírta tovább elviselni.

– Ez az egyetlen esélyem, apám. Rengeteg időbe telne ennyi pénzt összeszedni. Mindig is erre vágytam. Tudja jól.

Az apja elfehéredett.

– Hogy juthat egyáltalán eszedbe…

– Elég. Vagy elveszi a pénzt, vagy nem kap semmit – mondta Mrs. Byrne.

Abban a pillanatban Joshua mindennél jobban gyűlölte az anyósát.

– Viv – nyújtotta ki a kezét, hogy letörölje a lány könnyeit. – Így lesz a legjobb.

A lánynak remegett az ajka.

– Hová menjek? Hogy fogom felnevelni a gyermekünket? Képtelen vagyok egyedül végigcsinálni.

Joshua mosolyogni próbált.

– Hát nem érted? Nem muszáj.

– Hiszen elvárod tőlem. És ha nem keresel annyi pénzt, hogy küldj nekem?

És ha elbuksz?

Ebből elég.

Joshua összeszedte a bátorságát, és a kezét nyújtotta Mrs. Byrne felé, aki diadalittasan átadta neki a vaskos bankjegyköteget.

– Joshua, kérlek – kezdte Viv.

– Ez az én életem is! – bukott ki a fiúból. – Nem fogom feladni.

Viv hátrált egy lépést.

– Ha tényleg elmégy, nem akarlak többé látni. Nem kell a pénzed. Ne gyere vissza, ne is írj. A gyerek csak az enyém lesz.

A fiú akkor majdnem elvesztette a béketűrését. Vivé a gyermek. Nem kettőjüké.

– Viv…

A lány a fejét rázta.

– Menj! Elég volt belőled. A gyermek a te nevedet fogja viselni. Egyebet amúgy sem akartam tőled.

Ennyit érsz.

Nos, ha a lány tényleg így érez, akkor ő se marad itt, hogy rákényszerítse egy látszatházasságra. Megragadja a szabadságát, és New Yorkba utazik, amire mindig is vágyott.

Fordult is volna meg, de az apja az útját állta.

– Joshua, ne tedd ezt.

– Hagyjon elmenni – mormogta.

– Fontold meg. Anyád és én…

– Így is, úgy is elment volna. – Mind a félrehúzódó Rebecca felé fordultak. Rebecca áthatóan nézett a bátyjára, mintha a veséjébe látna. – Évek óta erről beszél, csak nem hallottuk meg.

Joshua anyja feljajdult, és a férje karjába omlott, míg Mrs. Byrne leplezetlen diadallal karolt bele a lányába.

– Gyerünk, ideje hazamenni – mondta Joshua anyósa.

A fiú elnézte, ahogy arája és annak családja lebaktat a lépcsőn, és beszáll az autóba, amivel jöttek.

Érezte, ahogy a húga melléje lép.

– Elmegy a lány.

– Az ő döntése – felelte Joshua.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Rebecca.

Joshua a húgára nézett:

– Vigyázz anyára és apára.

Vállrándítás.

– Van más választásom?

– Visszajövök.

Húga félrebillentette a fejét.

– Igazán?

Még a saját édeshúga sem hitt benne. Szóval elmegy New Yorkba, és megmutatja nekik. Bebizonyítja, hogy igenis tehetséges.

Minden további nélkül zsebre vágta a kezét, és elsétált. Byrne-ék bankói húzták az oldalát.

Viv

1939. augusztus 15.

– Ácsi, Kismackó!

Viv gyengéden visszahúzta Maggie-t, hogy ne rugdalja a lambériát Mr. Lloyd boltjának pultján, bár tisztában volt vele, hogy képtelenség egy unott négyévest olyasmire rávenni, amit nem akar.

– Elkoptatja a fát – mutatott rá Mrs. Lloyd rosszallóan, miközben kimérte Vivnek a lisztet. – Meg a cipőjét is.

– Elnézést – kapta el Viv a lánya kezét ismét.

Maggie helytelenítően sikkantott, mire Viv elengedte. Egyetlen rossz lépés, és a kislány olyan hisztit csap, amivel csak még jobban felpaprikázza Mrs. Lloydot.

– Gyerek még – nézett át Mr. Lloyd a pult fölött, és elnéző mosolyt villantott Maggie-re. – Fogadok, egész nap a maminak segítettél a bevásárlással.

Maggie beszüntette a pultrugdosást, és alulról lesett fel a korosodó férfira, aki drótkeretes szemüveget viselt, és gondosan átfésülte ősz haja szálait rózsásan fénylő feje búbján.

– Van cukorka? – kérdezte Maggie ártatlan képpel, mint valami sötét hajú Shirley Temple.

– Választasz magadnak? – nevetett Mr. Lloyd.

– Igen! – ugrott fel a kislány.

Viv mosolyogva nézte, ahogy a boltos leemeli a kassza mellett tartott jókora üvegtégely fedelét. Aztán felnyalábolja Maggie-t, hogy választhasson magának cukorkát – Vivvel is így járt el, amikor még ő volt kislány. Viv elnézte a lányát, aki egy zöldet választott, aztán kibontotta és bekapta a cukorkát.

– A legtöbb gyerek pirosat vagy lilát szokott venni – mondta Mr. Lloyd.

– Maggie a saját feje után megy – felelte Viv.

Mrs. Lloyd felhúzta a szemöldökét, de nagyvonalúan hallgatott.

– Még valamit, Mrs. Levinson? – kérdezte Mr. Lloyd.

Viv elővette a gyűrött cédulát az anyja ceruzaírásával. Nem volt szüksége listára – azóta intézte a család bevásárlását, hogy tizenhat évesen otthagyta az iskolát –, a mama mégsem bízott benne.

– Még két babkonzervet is kérnék, Mr. Lloyd.

A férfi hátranyúlt a konzervekért, és összevonta a szemöldökét.

– Ez megnyomódott. Hozok magának másikat hátulról.

– Ó, hagyja csak – tiltakozott Viv.

De az öreg leintette.

– Nem fáradság. Jövök mindjárt.

A boltos hümmögve elcsoszogott a raktárba. Viv értékelte a figyelmességét, csakhogy ott maradt neki egy nagyobb probléma. A boltos neje.

Az asszonynak már akkor csípőre volt téve a keze, amikor Viv odafordult felé.

– Maga szerint lesz újabb háború? – kérdezte Mrs. Lloyd.

– Remélem, nem.

– Senki se reméli az ellenkezőjét – okvetetlenkedett az asszony. – Az előző háborúban Mr. Lloyd is harcolt, összes fivérével egyetemben. Csak ő jött vissza. Három fiatalember veszett oda. Az anyjuk csaknem belehalt.

Ismerős történet. Liverpool-szerte teljes lakónegyedek férfiúi vonultak be. Fivérek és unokafivérek. Bácsikák és unokaöcsök. Apák és fiúk. Gazdagok és szegények. Elmentek egy háborúba, amelyről azt mondták nekik, hogy karácsonyra véget ér, de nem így lett. Ásták a lövészárkokat a kilométerekre elnyúló csatamezőkön. Rengetegen meghaltak, és nagyon kevesen tértek haza.

– Nem ismétlődhet meg – mondta Viv, habár ő is látta a lapokat, amikor az újságos mellett vitt az útja. Napok óta nem változtak a szalagcímek.

Németország fenyegetést jelent.

Nagy-Britannia meg fogja védeni magát és szövetségeseit.

Háború közeleg.

– Mit fog csinálni, ha mégis? – kérdezte Mrs. Lloyd.

– Gondolkozom rajta, hogy csatlakozom a légvédelmi egységekhez.

Mrs. Lloyd a fejét rázta.

– Úgy értem, a gyerekkel.

Viv követte az asszony pillantását a bolt közepén körben forgó Maggie-ig. Szétterült a levegőben a kék-fehér kockás nyári ruhája, amit Viv varrt neki.

– Hogy mit csinálok a lányommal?

– A kormány már elkezdte összeírni a gyerekeket, nem igaz? Kitelepítés lesz.

Viv szorítást érzett a mellkasában, és döbbenten meredt Mrs. Lloydra. Hogy merészel célozgatni rá ez az asszony, hogy küldje el Maggie-t. Mit képzel!

– Maggie otthon marad velem. Hozzám tartozik – felelte, a hangját fegyelmezve.

– Nagyon hamar meglett az esküvő után – szívta meg az orrát Mrs. Lloyd. – Nehéz megítélni, hogy viszonyul egy nő egy ilyen gyerekhez.

Viv minden idegszála lángra gyúlt az asszony arcátlanságától, de sikerült kiböknie:

– Szeretem a lányomat.

– Nem lehet könnyű a férje nélkül – dőlt Mrs. Lloyd a pultnak. – De mit is várhatnánk a fajtájától.

Viv összehúzta a szemét.

– Pontosan hogy érti ezt, Mrs. Lloyd?

Mrs. Lloyd vállat vont.

– Hát, zsidó. Képzelheti, hogy megütköztem, mikor Mrs. Byrne lánya egy zsidóval állt össze. A szülei derék emberek. Biztosan összetörte az anyja szívét.

Viv lépett egyet előre. Nem tudta, mit akar tenni – megrázni a nyomorult némbert? Pofon ütni? –, ám ekkor visszajött Mr. Lloyd a babkonzervekkel. A feleségéről Vivre nézett, és sietve beékelte magát a neje elé.

– Marjorie, Billnek szüksége van magára hátul.

Viv azt hitte, hogy Mrs. Lloyd majd ellenkezni fog, de az asszony egy hosszú pillanat múlva szó nélkül távozott.

– Elnézést kérek – mondta Mr. Lloyd, amint a felesége hallótávolságon kívül került. – Mrs. Lloyd mostanában többet van a boltban, mert mindkét fiam sorkatona, és arra is alig jut pénz, hogy Billt dolgoztassuk a raktárban. Még egy embert pláne nem tudnánk felvenni, hogy aztán az is bevonuljon, amint kihirdetik a háborút.

Viv lesimította kék szövetkabátját, és próbált uralkodni a dühén.

– Mr. Lloyd, a családom már az én születésem előtt is itt vásárolt. Ön és az apám együtt voltak ministránsfiúk.

Mr. Lloyd a csomagoláshoz használt zsírpapírok egyikének a csücskét babrálta.

– Kérem, értse meg, Mrs. Levinson. A nejem jó katolikus, de én meggyőztem, hogy hagyjuk magát továbbra is itt vásárolni, miután… – Kezével Viv hasa felé intett.

Heveny pír futotta el a lány arcát. Walton zárt, katolikus környékének legtöbb boltosa kiszolgálta ugyan, de az egyetlen Mr. Lloyd kivételével mindannyian éreztették vele, hogy elítélik. Nem volt világos, hogy azért-e, mert nyilvánvalóan az esküvője napja előtt esett teherbe, vagy azért, mert nem katolikus férje van. Mindazonáltal, tekintetbe véve, hogy hány lány ment férjhez futtában azok közül, akikkel valamikor együtt járt iskolába, és szült hat hónap múlva egészséges, üvöltő csecsemőket, Viv gyanította, hogy az utóbbiról lehet szó.

Maggie meghúzkodta Viv szoknyájának a szélét.

– Mami, haza akarok menni.

Viv rá se nézett a boltosra, ahogy kinyitotta az erszényét.

– Mivel tartozom?

Leszámolta a pénzt, és gyorsan elrámolta az élelmiszert a szatyrába. Aztán kézen fogta Maggie-t, és elindultak hazafelé.

Négy háztömböt kellett gyalogolniuk a szülei házáig, ahol mind együtt éltek – a Kate-tel közös szobájában a másik ágy helyét most a lánya kiságya foglalta el. Amint befordultak a Ripon Streetre, Maggie előreszaladt. Viv elgyötört mosollyal nézte a küszöbön ugrabugráló lányát, aki szemlátomást égett a vágytól, hogy beszámolhasson a nagyszüleinek a Mr. Lloydtól kapott cukorkáról. Ha ez ma egy jó nap, akkor a mama a száját megfeszítve fél füllel meg fogja hallgatni a gyereket. Ellenkező esetben Viv mindent el fog követni, hogy elhessegesse onnan Maggie-t, mielőtt még az anyja ráförmedne.

Ennek nem kéne így lennie…

Viv a szatyrával és a kézitáskájával zsonglőrködve előkereste a kulcsát.

– Mami! Siess már, mami! – ugrándozott Maggie.

– Mindjárt, Kismackó – dünnyögte.

Hirtelen kivágódott az ajtó. Viv anyja még a feltornyozott hajával is alacsonyabb volt a lányánál, mégis képes volt kitölteni az ajtókeretet.

– Maggie, mit mondtam neked a ricsajozásról? Nem a játszótéren vagy – mondta a mama.

– Nem ricsajoztam, nagyi – állította Maggie a nagyanyja lábát átölelve.

A mama dermedten hámozta le magáról.

– Mars fel a szobádba!

Viv már éppen kifogást készült tenni, Maggie anyjaként ő az, aki megmondhatja a kislánynak, hogy mikor mit csináljon, de az anyja arckifejezése beléfojtotta a szót.

– Mi az? – kérdezte.

– Maggie, eredj – mondta a mama, vállon ragadta a kislányt, és megpenderítette a lépcső felé.

Maggie zokszó nélkül szökdécselt el.

Alighogy a kislány felért a lépcsőfordulóba, a mama lehalkította a hangját:

– Monaghan atya van itt. Beszélni szeretne veled.

Vivet úgy járta át a félelem, ahogy a festék folyik szét a vízben.

– Előbb elpakolom a bevásárlást – mondta a szatyrába kapaszkodva. Bármit megtett volna, csak ne kelljen szót váltania Monaghan atyával.

A mama kikapta a szatyrot a kezéből.

– Apáddal van a társalgóban.

Viv leemelte a fejéről a szalmakalapját, hogy megigazítsa haját a tükör előtt. Kissé csapzottnak találta, de maradt még benne valamennyi hullám az éjszakai csavaróktól. Bárcsak egy kis rúzzsal élettelibbé varázsolhatná az arcát, de hiába volt férjes asszony, a szülei fedele alatt élt, ahol a régi szabályok voltak érvényben. Semmi vakolat.

Felvértezte magát, amennyire tőle tellett, bekopogott a társalgó ajtaján, és belépett.

– Megjöttél, Viv – szólt szelíden a papa, és kezdett felállni, aztán meggondolta magát.

– Mr. Lloydnál voltam vásárolni. – Viv biccentett Monaghan atyának, aki Byrne-ék legszebb teáskészletének egyik csészéjével üldögélt ott. – Jó napot, atyám!

– Magának is, Mrs. Levinson! Remélem, jól van – tette hozzá a férfi a papa székében terpeszkedve.

– Köszönöm.

– Édesapjával épp egy önt érintő ügyről beszélgettünk. Csatlakozna hozzánk? – kérdezte Monaghan atya, olyanformán biccentve a szemközti szék felé, mint aki otthon van.

Viv a szélére ült le a széknek, és mindenre készen összefűzte a kezét.

– A háború lehetőségéről jöttem az édesapjával beszélni… – kezdte Monaghan atya.

– Én is láttam a szalagcímeket, atyám – felelte Viv még éppen tiszteletteljesnek nevezhető hangon. Bármiről legyen is szó, mielőbb kívül akarta tudni a papot a házon.

– Akkor azt is tudnia kell, valós esély van rá, hogy nemsokára mindnyájunkra nehéz döntések várnak. Áldozatot kell hoznunk, ahogy Jézus Krisztus is áldozatot hozott érettünk – mondta Monaghan atya.

Viv fészkelődni kezdett az Úr említésére. Úgy tapasztalta, hogy ez ritkán előz meg jó híreket.

– Monaghan atya aggódik Maggie-ért. Ahogy anyád és én is – tette hozzá a papa.

Papa félti Maggie-t? Nem valószínű, hiszen a féltéshez az apjának először is törődnie kellene az unokájával. Fájt látni, ahogy az apja Kate három gyermekével viselkedik, elhalmozta őket a figyelmével minden látogatásukkor, Maggie-n viszont keresztülnézett, amikor mesélni próbált neki valamit a gyerek, vagy hívta őt játszani.

– Köszönöm az aggódást, atyám, de Maggie jól meglesz velem itthon.

Monaghan atya komolykodva csóválta a fejét.

– Bár mindannyian ilyen biztosak lehetnénk ebben, Mrs. Levinson, de az igazság az, hogy egyedül Isten a megmondhatója, mi lesz, hogyha háború lesz.

– Vigyázni fogok a lányomra – mondta Viv éllel.

– Hogy akarsz megóvni egy kislányt a bombáktól, Viv? – kérdezte a papa.

– Majd elrejtőzünk a pincében. Vagy valamelyik nyilvános óvóhelyen – felelte. Ez volt a bevett válasza, valahányszor felmerült a téma.

– Te nem tudod, milyen az – mondta a papa, és kiüresedett a tekintete, mint mindig, amikor az előző háborúról beszélt. – Nem láttad, amiket én.

Monaghan atya a feltett kezével intette csendre őket.

– Édesapja és édesanyja egyaránt aggódik Maggie biztonságáért. Liverpool is célpont lesz, mivel fontos kikötő- és gyárváros. Sok kisgyermekes családdal beszéltem már az egyházközségből. Természetesen egy anya sem kívánja elküldeni a gyermekét, de megértik, hogy súlyos kockázatot jelentene önző módon otthon tartani őket.

Maggie olyan kicsi volt még. És törékeny. Vigyázni kell rá, és senkiben sincs meg az a védelmező ösztön, mint a vér szerinti anyjában.

– Olvastam a direktívát. Az ötévesnél idősebb gyerekeket háború esetén kitelepítik. Maggie még csak a múlt hónapban töltötte be a négyet.

– Az egyház segítséget nyújt a családoknak a kisebb korú gyermekek elhelyezésében. Számos tisztes, katolikus házaspárral állok kapcsolatban, akik vidéken élnek, és boldogan magukhoz vennének egy Maggie korabeli, mosolygós kislányt – mondta Monaghan atya.

– Nem! – pattant fel Viv.

– Tudom, hogy ez elszomorítja – kezdte Monaghan atya.

– Nem választanak el a lányomtól.

Mióta Maggie a világra jött, ők ketten mindig ott voltak egymásnak. Maggie volt Viv legjobb barátja és élete értelme. Csakis őmiatta érte meg a szülői fedél alatt tengődni.

– Anyád szerint a gyerek érdekét kellene szem előtt tartanod – mondta a papa.

– És mi a maga véleménye, papa? – vágott vissza Viv.

A papának elkeskenyedett a szája.

– Úgy lesz a legjobb, ahogy édesanyád mondja.

Viv utálkozva csóválta a fejét.

– Mrs. Levinson – szólt közbe Monaghan atya rigorózus hangon. – A tulajdon önzése a gátja a lánya biztonságának.

– Nem önzés azt gondolni, hogy egy gyermeknek az anyja mellett van a helye.

– De igen, ha ez a gyermek halálához vezethet.

A pap szavaitól meghűlt Viv ereiben a vér.

– Mi lesz, ha Maggie meghal egy bombatámadás során, pedig vidéken biztonságban lehetett volna? – ütötte tovább a vasat a lelkész.

– Bárhol lehet légitámadás – suttogta Viv, saját magát győzködve.

– Kész feltenni erre a lánya életét? – kérdezte Monaghan atya.

Csend ereszkedett a szobára, csak a konyhából hallatszottak be tompa, fémes zajok, ahol a mama az aznap esti vacsorájukat főzte.

Végül Monaghan atya felkelt a székéből.

– Elszólítanak az egyházközség ügyei. Mrs. Levinson, fontolja meg az ajánlatomat, de ne töprengjen sokáig. Csak tisztes családokkal dolgozunk, akik iránt nagy lesz a kereslet nevelőszülőkként.

A papa kikísérte Monaghan atyát, Vivet a társalgóban hagyva, aminek az ajtaját nem tette be maga után.

– Elnézést kell kérnem, atyám, a lányom makacs természete miatt – hallatszottak be az előszobából az apja szavai.

– Ne feledjük, milyen nehéz lehet egy anyának, ha el kell engednie a gyermekét – felelte az atya.

Ettől engedett valamicskét a szorítás Viv vállában, aztán Monaghan atya még hozzátette:

– Mondja meg a lányának, hogy tűnődjön el Ézsaiás 49,15-ön: „Hát elfeledkezhetik-é az anya gyermekéről, hogy ne könyörüljön méhe fián? És ha elfeledkeznének is ezek: én te rólad el nem feledkezem.”

Viv újból megmerevedett a burkolt célzástól, hogy az anyai szeretet csődöt mondhat, de az isteni nem. Hiszen már bebizonyította, hogy bármit megtenne Maggie-ért. Amikor az anyakönyvi hivatal lépcsőjén állva végignézte újdonsült férje távozását, meghozott egy döntést, a szüleire bízta magát, hogy neki és a születendőnek legyen fedél a feje fölött, és legyen pénzük ennivalóra. Tűrte a mama piszkálódását az egész várandósság alatt. Amikor Maggie kólikás lett, Viv egyedül nyugtatgatta, mert az anyja megtagadta tőle a segítséget. Amikor Maggie életvidám kislánnyá cseperedett, Viv a nagyszülők helyett is szerette őt. Maggie-nek azért volt ruhája, étele és otthona, mert Viv a lehető legjobb döntést hozta meg.

– Kérem, köszönje meg Mrs. Byrne-nek a teát. Mindig pompásat főz – szálltak feléje Monaghan atya szavai, mielőtt nyílt és csukódott a bejárati ajtó.

Viv a csipkefüggönyhöz lépett, amit a mama kötelességtudóan hathavonta mosott, és a pap feketébe burkolt, távolodó alakját figyelte.

Nem.

Nem adja a lányát.