±30

Esszék a közelmúltról
és a közeljövőről

Szerkesztette:
Földes György

A kiadvány megjelenését támogatta a Politikatörténeti Alapítvány

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

© A szerzők, 2019
© Földes György (szerk.), 2019

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 963 338 513 9

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Előszó

Beer Miklós
Harminc év

Bod Péter Ákos
Változnak az idők

Donáth László
Ideje van…

Ferge Zsuzsa
Három évtized hullámzásai a közjólét szemszögéből

Földes György
A globalizáció mint erkölcsi probléma

Gyurgyák János
A reménytelen reményről

L. Ritók Nóra
A változások sodrásában

Markó Béla
Nemzedéki számháború

Nádas Péter
Lampedusa szelleme

Romsics Ignác
Az elmúlt harminc évről – történész szemmel

Spiró György
Nyolcvankilenc

Térey János
Három ősz

Előszó

Harminc év telt el a rendszerváltás óta. A világ alaposan átrendeződött, az akkori társadalmi problémák egy része azonban ma is megoldatlan, másik részük eltűnt és újak kerültek a helyükre. Megerősödött az érzés: a fejlődés és a változás nem szinonimái egymásnak, megrendült a haladásba vetett hit. A múlt leértékelődött. A jövő bizonytalan. Hipergyors technikai forradalmak és ezekkel egyidejűleg katasztrófafenyegetések követik egymást.

E kötetben olyan kérdésekkel foglalkozunk, amelyekre az is válaszol a munkájával, a cselekedeteivel, életfelfogásával, aki nem gondolkodik rajtuk könyvtári olvasótermek vagy dolgozószobák félhomályában. Az is válasz ugyanis, ha valaki félrefordítja a fejét, ha úgy csinál, mintha a válaszadás nem az ő dolga lenne.

Hogyan értékeljük a világ és a hazánk elmúlt három évtizedét? Milyen tanulságai vannak ennek az időszaknak? Magunkra, társadalmi szerepünkre nézve milyen következtetéseket vonunk le ezekből? Hogyan látjuk a jövőt? Milyennek szeretnénk a jövőt?

Könyvünkben a szellemi élet szereplői, tudósok, írók, költők, művészek, hitek vallói és hirdetői, alkotó értelmiségiek válaszolnak a feltett kérdésekre a legjobb belátásuk szerint. A felkért szerzők tetszésük szerinti arányban és módon fejtik ki véleményüket a témáról. A cél nem a tudományos arzenál felmutatása, hanem az erkölcsi felelősség felébresztése, mozgósítása, az, hogy hozzáférhetővé tegyük a nagyközönség számára szerzőink világlátását.

Legalább három oka van annak, hogy az olvasó esszégyűjteményt tart a kezében. Az első: mert ez a legalkalmasabb módja annak, hogy a gondolatokat szabadon, de ne fegyelmezetlenül fogalmazzuk meg. A második: az esszé – mint azt Theodor Adorno kifejti – nem tűri, hogy feladatát előírják, arra reflektál, amit szeret és amit gyűlöl. Ezzel ösztönöz a vélemény kifejtésére, és ad egyúttal szabadságot is ahhoz. A harmadik ok: ez a forma közös nevezőt és teret teremt a különböző beállítottságú, szakmájú emberek számára a beszélgetésre. Reményem szerint ez a példa, ez a kötet arra ösztönzi a nagyobb közönséget, hogy bekapcsolódjon az eszmecserébe.

A szerkesztő

Beer Miklós
katolikus püspök
Harminc év

Ölünkbe hullott egy fantasztikus történelmi lehetőség.

Természetesen Magyarországról, itthonról figyeltem az eseményeket. A saját élethelyzetemből, személyes élményeimből raktam össze a képkockákat, és persze egyházi nézőpontból próbálom értékelni a mögöttünk lévő 30 évet.

1976-tól Pilismarót és Dömös plébánosa voltam, de szinte naponta bejártam Esztergomba, a Hittudományi Főiskolánkra, ahol filozófiát tanítottam. Esztergom a Magyar Katolikus Egyház szellemi központja volt még ekkor is. Lékai László bíboros a „kis lépések” politikájával próbálta életben tartani a reményt, hogy lehet előrelépni a kommunista állammal való egyezkedésben. Van remény az Egyház magyarországi létére, fennmaradására. Közben 1978-ban váratlanul pápává választották Karol Wojtylát. Lengyel pápa! A Varsói Szerződés egyik államából a Vatikán első emberévé lenni, a katolikus világegyház fejévé? És az első meglepetések után jött a többi. Már pápaként látogatott Lengyelországba, ahol az állami vezetők is tisztelettel fogadták. Rövidesen pedig maga Gorbacsov látogatta meg őt Rómában.

Ez volt a másik folyamat, amelyet csodálkozva figyeltünk. Az egyik pilismaróti tanítványom, aki orosz szakos egyetemista volt, Moszkvában töltött néhány hónapot. Tőle hallottam először a „peresztrojka” kifejezést.

1986-ban meghalt Lékai bíboros. Paskai László, egykori tanárom követte a bíborosi székben. Az ő nevéhez ismét egy számomra érdekes és fontos esemény kapcsolódik. 1988-ra Szent István halálának 950. évfordulójára „Mária-évet” hirdetett meg. Ennek a jubileumi évnek kiemelkedő eseménysorozata volt a „Szent Jobb” országjárása, ami nekünk, katolikusoknak óriási élményt jelentett. Emlékszem, megbeszéltük a delegáció vezetőjével, hogy Pilismaróton, a templomnál álljon meg a páncélautó. Ott volt a fél falu! Ismét egy olyan élmény, amit úgy értelmeztünk, hogy valami készül. Persze fogalmunk sem volt arról, hogy mi. Júniusban Ausztriába látogatott II. János Pál pápa. Ünnepi misét mondott Darázsfalván, közel a magyar határhoz. Bár én nem lehettem ott, de a barátaim, tanítványaim közül sokan ott voltak. Nagy lelkesedéssel mesélték ezt az élményüket is. Talán nemsokára hozzánk is eljöhet? Ez 1988-ban volt!

Egy másik pilismaróti emlék. Évek óta téma volt a Duna szabályozása. A nagymarosi vízlépcső. Minket különösen az érdekelt, hogy hol lehet átkelni a Dunán. Komáromtól Budapestig nem volt Duna-híd. Érdeklődéssel hallgattuk a szakmai vitákat, figyeltük az előkészületi munkákat Visegrádnál. Egyszer csak tüntetésekről hallottunk. Nem akartunk hinni a híreknek. Ez ellen tiltakozni? Persze hamar megértettük, hogy végre egy olyan téma adódott, amivel kapcsolatban a kormány szándékával ellentétes véleményt ki lehetett nyilvánítani. Egyre lelkesebb felvonulások, tüntetések követték egymást minden retorzió nélkül. Ez ismét egy olyan jel volt, ami arra utalt, hogy meggyengült a pártállami diktatúra. Mi ott a Duna partján csak annyit értettünk ebből, hogy nem szakmai kérdésről van szó, hanem ez csak egy ürügy a tiltakozásra. Jól emlékszem, hogy egy mérnök barátom mondta keseregve, hogy „most abbahagyni, amikor már Visegrádnál a Duna medre elő van készítve, kész a szervizalagút, amikor az osztrákok vállalták, hogy megépítik a gátat (és rajta a hidat!) hitelből, amit majd valamikor árammal kell visszafizetni, ez egy őrület”. Le is állt a munka, az addig elvégzett munkát viszont ki kellett fizetni, és se vízi erőmű (környezetkímélő!), se árvízszabályozás, se híd. Számomra ez is már egy olyan élmény volt, ami előrevetítette a későbbi évek érthetetlen bénaságát, átgondolatlanságát. Közben a szlovákok megépítették Bősnél az ő variációjukat.

Azután felgyorsultak az események. Lehetett hallani a lakiteleki sátorról, az Ellenzéki Kerekasztalról, Pozsgay Imre kezdte emlegetni a „jogállamiságot”. Újratemették Nagy Imrét és társait. A páneurópai pikniken megnyitották a németek előtt a határt. Kimondták a Köztársaságot. Hazahozták Mindszenty hamvait. A szovjet csapatok elhagyták az országot.

Olyan gyorsan történt mindez, hogy szinte fel sem fogtuk. Tényleg lehet többpártrendszer? Na, de ki áll készen a kormányzásra? Antall József felbukkant a semmiből. Gyorsan megalakultak a pártok. Felállt az új kormány.

Hogyan kell kormányozni? Ott kell folytatni, ahol 1948-ban abbahagyatták velünk? A nemzeti adóssággal mit kell kezdeni? Kárpótlás? Sok kapkodás. Taxis blokád, bizonytalankodás. Lesz-e elszámoltatás? És amikor már rendeződött volna az államapparátus, meghalt Antall József.

Egyházi oldalról valóban úgy láttam, hogy sokan azt gondolták, hogy ott kell folytatni, ahol 1948-ban abbahagytuk. Megszűnt az úttörőmozgalom, újraindult a cserkészet. Lassan látni lehetett, hogy ész nélkül mennek a folyamatok. Gyorsan létrejöttek egyházi iskolák, óvodák. Rövid időre megnőtt a templomba járók száma, elindult az iskolai hitoktatás. Ugyanakkor nem ébredt fel a papság. Sütkéreztünk az olcsón kapott szabadságban.

Közben folytatódott a társadalom szétesése. Polarizálódott az ország. A jól működő téeszeket feloszlatták, a vagyont kilopták, és lassan arra ébredtünk, hogy a „piacgazdaság” jelszavával földönfutóvá lett sok ember. Egyre jobban elszemtelenedtek az ügyeskedők, a kárpótlási jegyekkel manővereztek. Talán akkortájt hallottam először emlegetni, hogy „ez egy következmények nélküli ország”. Emlékszem, hogy évekkel ezelőtt eljött hozzám egy tipikus „újgazdag”, és azzal hencegett, hogy a „hülye parasztok” bagóért eladták a kárpótlási jegyeiket (ahogy hallottam, 50 ezer forintért), és így jött létre a több ezer hektáros birtoka. „Persze most észbe kaptak és visszavennék, de hát nem vagyok bolond. Törvényesen szereztem a vagyont.” Ehhez kapcsolódik egy másik észrevételem: kialakult az új nagybirtokrendszer. Amerre járok, mindenütt gyönyörű mezőgazdasági táblák. Repce, kukorica, napraforgó, búza, kukorica, repce, napraforgó, búza, napraforgó … Vagyis, csak azt termelik, ami gyors hasznot hoz. Hol van itt a termőföld kímélése? Vetésforgó? A műtrágyázásról és következményeiről, a „földalapú támogatás” lehetőségével való visszaélésekről nem is beszélve.

Egy alkalommal meglátogattam egy Pest megyei falu egyházközségét. A mise után a polgármester meghívott ebédre. Beszélgetés közben szóba hoztam, hogy milyen szép a falu határa. Megművelt táblák, gyönyörű termés ígérkezik. Naivul megjegyeztem, hogy „biztosan sok embernek ad munkalehetőséget ez a gazdag mezőgazdasági terület”. A polgármester hamar kijózanított: „Ez a terület két gazda tulajdona. A legmodernebb számítógép által vezérelt traktorokkal dolgoznak. Legfeljebb 5-6 embert foglalkoztatnak.”

Folytatva ezt a témát, nézzük a falvaink, a vidék helyzetét. 1989-ben még Esztergom és Visegrád között éltem két kedves falu papjaként: Pilismaróton, Dömösön. Szorgalmas emberek laktak ott, harmonikus együttlétben katolikusok, reformátusok, jelentős cigány népességgel. Erdőgazdaság, mezőgazdasági termelőszövetkezet (melléküzemágakkal: gesztenyemassza, műanyag-feldolgozó), esztergomi, visegrádi üzemek biztosították a munkalehetőségeket.

2003-tól már váci püspökként Nógrád megye szemszögéből kísértem figyelemmel a vidék helyzetének alakulását. Először feltűnt, hogy amerre jártam, egyre több házra volt kiírva, hogy „eladó”. Később már számszerűen is tudtam, hogy évente hány fővel csökken a lakosok száma. Évről évre egyre több faluról tudtam meg, hogy megszűnt az iskolában a felső tagozat, majd az alsó tagozat is. Bezárt a postahivatal, amit mozgópostával próbáltak pótolni.

Egy kedves nógrádi faluban talán 10 évvel ezelőtt azzal fogadtak, hogy már a kocsma is bezárt. Persze az élelmiszerbolt már jóval előtte. Teljes leépülés. Halálra ítélt települések. A falusi kerteket felveri a gaz. Csak az idős emberek maradnak és a cigányok. Persze a folyamatot meg tudjuk magyarázni. A mezőgazdasági területeket nagyüzemi módszerekkel művelik, ahogyan a fenti példa is mutatta. A kisüzemek tönkrementek. Ha nincs munkahely, akkor a fiatalok elköltöznek a környékbeli városokba vagy egyenesen Budapestre.

Mondhatnánk, hogy ez csak gazdasági szempont. Oda mennek, ahol a megélhetésük biztosabbnak látszik. Azonban a helyzet sokkal súlyosabb. A nagyvárosi lakótelepeken idegenként élnek. Megszűnnek a természetes társadalmi kötődések. Szétesnek a családok. Már nincs erkölcsi, kulturális minta a fiatalok előtt. Kiszolgáltatottá válnak, kritika nélküli áldozataivá lesznek az egyre bővülő médiavilág kínálatának. Miközben a fiatal családok élete nagy százalékban váláshoz vezet. Hogy közvetve vagy közvetlenül ez lehet a magyarázata a sajátos nevelést igénylő gyermekek növekvő számának? Nem tudom, de feltételezhető. Autizmus, diszlexia, hiperaktivitás…

A vidékről való elvándorlás, a falvak leépülése ennek az utóbbi három évtizednek egyik tapasztalható folyamata. A jelenség, úgy tűnik, hogy most még csak gyorsul. Lesz-e megállás?

Idekapcsolok egy másik észrevételt. Ugyanebben a vizsgált időszakban – a harmincéves távlatban – a külföldi nyaralás gyakorlata egyre emelkedik. Egymást túllicitálva keresik a magyarok az ismert külföldi turistacélpontokat. Egyre messzebb. Egyiptom, Karib-szigetek, Távol-Kelet… Amikor dicsekedve beszámolnak a nyaralásról, „idén Törökben voltunk, idén Máltán nyaraltunk”, kötekedve meg szoktam kérdezni, hogy jártak-e Ipolytarnócon, az „Őslényparkban”, ismerik-e a regéci várat, voltak-e már a Tisza-tónál? Általában csak néznek rám, bamba tekintettel. Pedig igazi pihenést, lelki-szellemi feltöltődést a falvainkban, a gyönyörű magyar tájaink mentén kapnának. Évek alatt beleszerettem a nógrádi tájba. Az sem elhanyagolható szempont, hogy a gyerekek látnának természetes környezetben állatokat, bárányt, baromfit, tehenet. No és így kapcsolódik ez a gondolat az előbbiekhez: a városi emberek támogathatnák a még falun élő családokat, sőt, a falusi turizmus az egész ország lelkiállapotát javítaná. Persze, szükség lenne arra is, hogy új munkahelyek létesüljenek. Segíteni kellene a bátor vállalkozókat, hogy vidéken újra legyen életlehetőség, „életpályamodell” a fiatalok előtt. Annál inkább hiszek ebben, mivel a kommunikációs lehetőségeink tág teret nyitnak a falun élő ember kulturális, műveltségi állapotának fenntartásához, gazdagításához. Van internet, mobiltelefon… Csak örülni tudok, amikor hallom, hogy elszánt fiatal családok vállalkoznak arra, hogy vidékre költöznek, mernek gazdálkodásba fogni.

Igen, a pusztuló falvainkban maradnak az idősek és a cigányok. Még pilismaróti éveimben közelről láttam, hogy a cigány emberek is dolgoztak, a gyerekek iskolába jártak, lassanként felzárkóztak a lakásviszonyaikkal is a többiekhez. Ott láttam először a „piacgazdaság” hatását. Megszűnt a téesz, a képzetlen munkásokat sorra elbocsátották, az esztergomi üzemek egymás után bezártak. Nem tudom, hogy „szociológiai évtizedekben” hogyan lehet mérni az elmúlt 30 évet, de gyanítom, hogy sok-sok évtizeddel visszazuhant a cigányság élethelyzete, életminősége az elmúlt 30 év alatt. Sokkal rosszabb a helyzetük, mint 1989 előtt volt. Miközben lakossági számarányuk egyre növekszik. 2018 szeptemberében – országos adat szerint – az első osztályosok közül minden harmadik gyerek cigány származású volt.

Emlékszem egy érdekes esetre. A vasárnapi mise után beszélgettem a férfiakkal. Az egyikük újságolja, hogy bezárták azt az esztergomi gyárat, ahol eddig dolgozott. Meggondolatlanul megjegyeztem, hogy „nem csoda, hiszen éppen tőled tudom, hogy a termékeitek már hónapok óta halmozódnak a raktárakban, mert megszűnt a piacuk”. Erre azt válaszolta: „de legalább volt munkánk”. Akkor értettem meg, hogy valóban szükség volt a valós piaci viszonyok helyreállítására. Ám nem volt átmenet. Nem volt idő az átállásra. Egyik pillanatról a másikra megszűnt az állam által irányított gazdaságtalan „tervgazdálkodás”, de nem volt kész program egy egészségesebb rendszer megteremtésére. Nem volt irányítás, szabályozás.

Hallottam, hogy eladták a lőrinci cukorgyárat. Gondoltam, hogy biztosan azért, mert az új tulajdonos hatékonyabb termelést fog biztosítani. Kis idő után hallom, hogy bezárták a gyárat. A munkásokat elbocsátották. Lassan értettem meg, hogy csak azért vette meg a külföldi vállalkozó, hogy megszüntesse ezzel a saját külföldi üzemének konkurenciáját. Persze ezzel együtt értelmét vesztette a cukorrépa termelése is. Ismét sok ember megélhetési lehetősége. Jó – mondom magamban –, rászedték a magyar vállalatot. Amikor azonban a következő években egymás után adták el ugyanígy a cukorgyárainkat, és ugyanígy rövidesen bezárták, akkor már semmit sem értettem. Illetve nagyon is értettem és elszomorodtam. Persze cukorra azért szükség van, hát behozzuk külföldről. Nem hiszem, hogy olcsóbban.

A következő folyamat. A kereskedelmi hálózat. Amikor az első TESCO áruházat megláttam – még Esztergomban –, ámultam, bámultam. Mint Ausztriában. Csodálatos. Nagyszerű. Mindent lehet kapni. Van parkoló, bevásárlókocsi…

Azután jött a következő: Auchan, Lidl… Kialakult egy új vásárlási szokás. Bár már régen bevezették a szombati munkaszüneti napot, a vasárnap is kellett. A nagy áruházakba moziterem, fodrász, konditerem… Ez lett a hétvégi szórakozás, az élettér. És mindig újabb és újabb mamutáruházak épültek. Persze a régi, kis, személyes hangulatú boltok tönkrementek, a nagy áruházak külföldi termékeket hoztak a pultokra. Kialakult egy újkori „rabszolgarendszer” mindkét oldalon. Az eladó rabszolgák és a vásárló rabszolgák tábora.

A politikai erőviszonyok alakulása, ahogy én láttam, ahogy emlékezem. Egymás után alakultak a pártok, alakultak újjá régiek. Kétségtelen, hogy a Magyar Demokrata Fórum jelentette az újszerűséget. Új név, új arcok. Megjelent a Szabad Demokraták Szövetsége mint a leginkább radikális új párt. Baráti körömből sokan lelkesedtek érte. Bontogatta a szárnyait a Fiatal Demokraták Szövetsége is. Feltűnt Orbán Viktor Nagy Imre temetésén mondott beszédével. Persze ismét zászlót bontott a Kisgazdapárt is, Független Kisgazdapárt néven, Torgyán József emblematikus alakjával. Gyenge erővel, de mégiscsak a régi nimbusz igézetével a Kereszténydemokrata Néppárt. Természetesen a rendszerváltás előtti politikusok is maradtak, a reformkommunisták. Kis módosítással MSZMP helyett Magyar Szocialista Párt névvel, de többnyire korábbról ismert személyekkel. Nosztalgiából és tiszteletre méltó hűséggel megmaradt Thürmer Gyula pártja is, a Magyar Szocialista Munkáspárt. Mint a Forma 1-es versenyek rajtjánál látni, megkezdődött a helyezkedés. Kiszorítósdi, helycserék.

Az első parlamenti választáson meggyőző fölénnyel nyert az MDF. Antall József halála után, a taxisblokád után, a kárpótlási jegyek zűrzavara után a második választáson Horn Gyula vette át a kormányzást. Akkoriban hallottam egyre többször, hogy „mégiscsak jobb volt a Kádár-korszak, mert volt munkánk, kiszámítható volt a Trabant érkezése, lassacskán sikerült kis hétvégi házat szerezni…” Kétségtelen, hogy Horn Gyula neve külföldön is ismert volt, hiszen a nevéhez fűződött a határnyitás. Közben megerősödött a Fidesz, gyengült az SZDSZ, és úgy tűnt, hogy a KDNP is magára talál. 1998 és 2002 között újra kezdtem reménykedni, hogy tényleg jó irányba fordul az ország. Nagyszerű események kapcsolódnak ehhez a korszakhoz. Évezredváltás! A 2000-es évet Esztergomban éltem át. Mellesleg ekkor szenteltek püspökké. Mádl Ferenc elnök úr kedves köszöntő levelét féltve őrzöm. Megemlékeztünk Szent István koronázásának 1000-ik évfordulójáról, a következő évben, Esztergomban fogadtuk a Szent Koronát, én is ott lehettem a hajón, amikor Budapestre visszavitték. Felejthetetlen emlék, amikor 2001. október 11-én felavattuk a Mária Valéria hidat Esztergom és Párkány között. Olyan euforikus hangulat vett körül, mint talán utoljára 1956 októberében. Minden olyan szépnek tűnt.

Azután jött a 2002-es parlamenti választás és a 2006-os. Nem értettem. Az első reakcióm az volt, hogy valószínűleg túlságosan magabiztos volt az első Orbán-kormány. Később megerősödött bennem az a vélemény, hogy a lakosság jelentős része visszakívánkozott az „egyiptomi húsos fazekakhoz”. Kétségtelen, hogy az első tizenöt év sok csalódása, az ügyeskedők szemérmetlen meggazdagodása, a reménytelen csodavárás, a külső gazdasági világválság és még sok minden más tényező együtthatásával volt magyarázható ez a látszólagos visszarendeződés. Arra viszont elég volt ez a nyolc év, hogy a Fidesz, a KDNP támogatásával, rendezte a sorait, kinevelt egy új politikus réteget, és következetes lélektani eszközökkel fordítani tudott 2010-ben. Újra reménykedni kezdtem, hogy végre „rendbe jönnek már a dolgaink”. Lelkesedtem az új intézkedések miatt. Visszafizettük az IMF-hitelt, az államadósság-kezelés újra téma lett, újraindult néhány konzervgyár, egyre több külföldi vállalat telepedett le az országban.

Ezt a folyamatot már Vácról kísértem figyelemmel, hiszen 2003-tól már a váci egyházmegye püspöke lettem II. János Pál pápa kinevezése nyomán. Visszatértem az egykori kedves diákvárosomba. Régi osztálytársaim, tanáraim szeretettel fogadtak. 2004-ben, az Európai Unióhoz való csatlakozás ismét egy felejthetetlen emlék. Május 1-jén éjfélkor Ipolyságnál, a parassapusztai határátkelőnél én is ott lehettem a határnyitásnál. Azóta már természetesnek vesszük, hogy bármikor átmehetünk „szomszédolni” az Ipoly túlsó oldalára. A „trianoni” szétszakítottság ebből a szempontból lassan kezd gyógyulni. Másként, mint ahogy korábban gondoltuk, de gyógyul. Azt szoktam mondani, hogy most már rajtunk múlik, hogy tartjuk-e a kapcsolatot a politikai határon túli magyarokkal, rokonokkal.

Az utóbbi évek eseményei. Számomra ismét egy fontos történelmi dátum 2013. március 13. Rómában XVI. Benedek pápa váratlan lemondása után megválasztották Ferenc pápát. Az első megnyilatkozásai után azonnal a „szívembe zártam”. Sok olyan gondolatot fogalmazott meg, amelyeket már régóta magam is vallottam, ha nem is ilyen bátran, következetesen. A „bárányszagú pásztor”! Olyan főpap, aki ismeri az emberek valós gondjait, aki együtt tud érezni velük, mert közülük jött. Sokan kezdettől fogva bírálták, hogy „nem európai”. Lassanként döbbentem rá, hogy egy pápa nem lehet csak európai, hanem neki az egész világ sorsáért kell felelősséget vállalnia. Sokszor mondom, hogy olyan történelmi korba jutottunk, amikor már a műholdak felvételeinek jóvoltából „kívülről” is rá tudunk csodálkozni a Földünkre. Ferenc pápa következetesen a mai világ két legnagyobb problémájáról beszél: az ökológiai válságról és a világ túlnépesedéséről. Természetesen hozzákapcsolva az egyre nyilvánvalóbb és egyre felháborítóbb gazdasági különbséget a gazdagok és a szegények között. Közhelynek számít, hogy a világ javainak 80 százalékát a Föld lakosságának kevesebb mint 20 százaléka birtokolja. Ennek ismeretében próbálom értelmezni az utóbbi öt év eseményeit, folyamatait hazai és a tágabb világunkat érintő nézőpontból.

Kétségtelen, hogy ennek az utolsó öt évnek a híreiből egyre markánsabban kiemelkedik a népvándorlás és az Európai Unió kérdésköre. Úgy látom, hogy a mi nemzedékünk gondolkodását, egymás közötti kapcsolatainkat nagyon megzavarja ez a két téma. Egyre vadabb a politikai szereplők közötti viszony, egyre zavarosabb a jövő. A népvándorlás olyan új helyzet, amelyre számítani lehetett, de ami mégis váratlanul érte a világot és benne Európát. A tények, amelyeket szem előtt kell tartani: 1972 óta megduplázódott a Föld lakossága. Hamarosan elérjük a 8 milliárdot. Ugyanakkor Európa népessége inkább csökken vagy esetleg stagnál. Az ivóvíz- és élelmiszerhiány, a globális felmelegedés következményei (sivatagosodás) még jobban rontják a hátrányos helyzetű országok életlehetőségeit. A vándorló tömegmozgást természetesen a közelmúlt háborús konfliktusai, az „arab tavasz”zűrzavaros következményei is gerjesztették és gyorsították. Ugyanolyan naivitás úgy gondolkodni, hogy jöjjenek a bevándorlók, akár ellenőrizetlenül is, mert megoldódik az európai országok munkaerőhiánya, mint az, hogy ezt a mozgást kerítéssel meg lehet állítani. Nincs biztos receptünk. Ugyanakkor a hazai politikai folyamatokat szemlélve, a jelenlegi kormány kétségtelenül eredményes propagandája, a bevándorlásellenes jelszavakkal maga mögé állította a szavazók tömegét. Ezt a lélektani hatást felerősítette a bevándorláspárti brüsszeli politikusokkal való konfrontálódás. Ez ma a helyzet nálunk. Gyakorlatilag nincs ellenzéki erő, és ez azért veszélyes, mert nincs kontroll. Azt csak szomorúan jegyzem meg, hogy az ellenségkép sulykolása és ezzel együtt a sajtó belháborúja is egyre erősebb. Ennek érzékelhető következménye a barátok, szomszédok, családtagok közötti ellentét. Hiányzik a józan párbeszéd.

Ami a hazai társadalmi helyzetet illeti, ugyanebben az utóbbi öt évben egyre gyorsul a tehetséges, szakképzett fiatalok kivándorlása. A szakemberhiány testközelből érződik az egészségügyi ellátásban, az oktatásban és minden olyan területen, ahol képzett szakemberre, egyáltalán emberre lenne szükség. Csendesen jegyzem meg, hogy a hazai társadalmi problémák között a fentebb említett cigányfelzárkóztatás egyre sürgetőbb feladata is a szakemberhiány miatt egyre nehezebb. A kormány mindent megpróbál a demográfiai helyzet javítására, de ennek eredménye csak évtizedek múlva lesz tapasztalható, ha minden a tervek szerint halad. Viszont nekünk itt van a cigány népességünk, ahol lenne potenciális munkaerő, de mellőlük meg éppen a pedagógus és szociális munkás hiányzik, akik nélkül nem lesznek szakképzett munkaerők.

Na de hogyan látom az egyházaink szerepét, helyzetét? Ahogy fentebb felvetettem a kérdést, hogy a rendszerváltás után ott folytassuk-e, ahol 1948-ban abbahagytuk, vagy pedig keressünk új utakat, a válasz sajnos az, hogy elaludtunk. Tényleg próbáltuk ott folytatni. Katolikus egyházunkban sorra éledtek újjá a szerzetesrendek néhány taggal, többnyire idős korú szerzetesnővérekkel. Intézményeket indítottunk újra, de ember nélkül.

Ugyanúgy jártunk, mint a téeszek esetében. A nyolcvanas évekre kialakult jól működő egyházközségi hitoktatást, katekézist feladtuk, és állami támogatással kiharcoltuk a „kötelezően választható” hit- és erkölcstan oktatását az iskolai keretek között. Amikor rákérdezek, hogy milyen eredménnyel végzik ezt a feladatot a civil hitoktatók, akkor általában azt a választ kapom, hogy az iskolában ott vannak a gyerekek az órán, de azon kívül semmi kapcsolat. Vagyis már nem jutnak el a templomig, nem kapcsolódnak be az egyházközség valós életébe. Ráadásul, mivel kötelező, ellenkező hatást is vált ki. Legfeljebb a keresztény kultúra ismereteként viszik magukkal. De ez természetesen nem nevezhető vallásosságnak.

Mostanra már többnyire belátjuk, hogy ez hiba volt. A papságunk létszáma drasztikusan lecsökkent, de azért átvettünk iskolákat, szociális intézményeket. A kormány kiemelt támogatásban részesíti az egyházakat, feltételezve, hogy rendelkeznek olyan erkölcsi-lelki tartalékkal, hogy az ország súlyos társadalmi problémái megoldásában segíteni tudnak. Szinte minden templom tatarozva van, minden kérést igyekszik a kormány teljesíteni. Ahogy szoktam mondani, a „labda nálunk van”. Sajnos nem látom, hogy a labda pattogna. Az elmúlt évtizedek arról győztek meg, hogy a vallásukat gyakorló emberek (csak a katolikusokról beszélek) a kényelmes, külsőségekben megnyilvánuló vallásgyakorlatot folytatják. Bár a templomba járók száma egyre csökken, de azok sem érzik át a hitünkből következő felelősségüket. Gyakran halljuk, hogy keresztény ország vagyunk, megvédjük a kereszténységünket, de kérdés, hogy értjük-e, hogy ez mit jelent. Nagyon nem szeretem a „vallásos turizmus” kifejezést, mert ez éppen arra utal, hogy fogalmunk sincs arról, hogy mit jelent ma Jézus Krisztus tanítása szerint élni. Ezért nem értik sokan Ferenc pápát sem, hogy miért emlegeti állandóan a szegényeket, a „peremen levőket”. Kialakult nyugati mintára a „szalonkeresztények” gyakorlata. Megtartjuk ünnepi szokásainkat, díszítjük a templomainkat, szédítjük magunkat a külföldi „zarándoklatokkal”, de nem tartjuk feladatunknak, hogy segítsünk a hátrányos helyzetű vagy bármilyen fogyatékkal élő testvéreinknek. Tetszik a kormány „kereszténypolitikája”, mert megvéd a bevándorlóktól. Nem akarjuk meghallani azt a nagyon egyszerű kérdést, hogy „talán ők választották meg, hogy a nyomorba akarnak születni”? Mi közünk hozzájuk?

Kaptam egyszer egy e-mail-üzenetet, amelyben azt kérdezte a feladója, hogy egyetértek-e Ferenc pápával, mert ha igen, akkor ő kilép a katolikus egyházból. Válaszomban visszakérdeztem, hogy mi a problémája, mert a pápa azt mondja, amit Jézus tanít a „Hegyi Beszédben”. Erre az illető azzal reagált, hogy ő nem tudja, hogy mi az a „hegyi beszéd”, de a pápával nem ért egyet. A „hegyi beszéd” ugyanis arról szól (Máté evangélium 5–7. fejezet), hogy boldogok a szegények és az irgalmasok, vagyis akik vállalnak valamit az emberi nyomorúság enyhítéséből. Szóval a hitünkkel és a vallásos életünk hitelességével van baj.

Visszatekintve az elmúlt 30 évre, valóban úgy látom, hogy ölünkbe pottyant egy nagy lehetőség, de nem tudtunk élni vele. Hogy mi a kilátásunk a jövőre? Ez vonatkozik egyházainkra (protestáns testvéreinkre is vonatkoztatva) éppúgy, mint mindnyájunkra ebben az országban. Önvizsgálatra van szükségünk. Van lehetőségünk ma is, de ki kell lépnünk az önzés csapdájából, rabságából. Főképpen, ha kereszténynek mondjuk magunkat.

Van két elméletem. Az egyik a tornasor. Ezt anyagi-gazdasági, de lelki-szellemi értelemben is szoktam példaként említeni. Mindig lesznek nálunk „magasabbak”, de lesznek „alacsonyabbak” is. Ha „fölfelé” sandítunk, akkor mindig minden kevés lesz, sosem lesz elég. Telhetetlenek, pazarlók, elégedetlenek leszünk, és békétlenség lesz körülöttünk. Ha merünk „lefelé” tekinteni, és van nagy szívünk, akkor előbb-utóbb megtaláljuk a módját annak, hogy megosszuk másokkal a lehetőségeinket, hogy „adjunk” magunkból, és emberségesebbé válhat a világunk. Úgy nem lehet orvosolni a társadalom gondjait, hogy nem vállalunk áldozatot. A másik elmélet, amit szoktam emlegetni, az a „mikroszkóp” durva és finom beállítása. Persze jó lenne, ha valami csoda folytán a mindenkori kormány „tökéletes” törvényekkel kormányozna, de ez mindig a „durva beállítás” marad, a homályos kép. A „finom beállítás” az a személyes magatartásunk, gondolkodásmódunk, értékrendünk. Ez a fontosabb. Soha nem tilthatja meg nekünk egyetlen törvény sem, hogy önzetlenek, nagylelkűek legyünk a mellettünk lévővel, a „felebarátunkkal”. Ez a szabadságunk, de ez az emberségünk „ára” is. Tudom, hogy ezek nagyon „papos” mondatok, de ebben hiszek. Pap vagyok. A jövőt egyházaink oldaláról ebben látom. Hiszek ebben a társadalomformáló, szemléletformáló szolgálatban, együtt minden humanista gondolkodású keresztény és nem-keresztény honfitársammal. Adyval vallom: „Csak akkor születtek nagy dolgok, / Ha bátrak voltak, akik mertek […] Százszor bátrak és viharvertek”. Talán a következő évtizedek jobban sikerülnek. Persze ez már az utánunk következő nemzedéken is múlik.

Nyugdíjba készülök. Ábrándozom még sok nagyszerű beszélgetésről, őszinte vitákról, baráti eszmecserékről, „üzemi hőmérsékletű” találkozásokról. Ilyen kötetekről. Reménykedem.

Bod Péter Ákos
közgazdász, egyetemi tanár
Változnak az idők

Tempora mutantur et nos mutamur in illis. Harminc év nagy idő, rengeteg minden megváltozik ezalatt, legfőképpen pedig mi magunk leszünk mások. Ha a mai énünk tekint vissza a három évtizeddel ezelőtti ügyekre, akkor vajon az utólagos többlettudás birtokában tényleg világosabban látjuk a múltat? Vagy inkább szelektív emlékezetünknek esik áldozatul a múltunk – és mi magunk is? Képes-e az ember teljesületlen reményein, csalódásain és hibázásain felülemelkedve eljutni a tanulságokig? Tanulságok bőven adódnának. De kinek is? A magunk számára? Hiszen nem lehet visszapörgetni, majd a kritikus ponton megállítani a szalagot. Az új korosztálynak? Ha az új generáció bízik magában, akkor legfeljebb udvariasságból tesz úgy, mintha figyelne a jótanácsra. Ha meg nem biztos a maga igazában, és nem vállalja a cselekvés kockázatát, nos, akkor kevés hasznot hoz a veszélyek, buktatók felidézése.

Másrészt, persze, nem kerülhetjük el a visszatekintést. Mintha már a nemzetkarakter (ha van ilyen) része lenne a visszamutogatás. A közszereplők csakúgy, mint a szokványos társasági csevegők, bármiről legyen szó, már a második mondatnál szóba hozzák a múltat, az elmúlt nyolc (tíz stb.) évet. Vagy az egész három évtizedet. „Harminc éve így megy ez minálunk”, vagy „harminc év óta egy kormányt sem érdekel az, hogy…” – ki ne hallana ilyen szófordulatokat naponta. Pedig haszontalan gondolati panelek ezek. Nem segítik a jelen tényleges ügyeinek, súlyos gondjainak értelmes megítélését, hiszen pillanatok alatt kiderül, hogy a beszélő sem tartja érvényesnek saját általánosításait. Harminc éve ugyanaz megy – ismételgeti, de elégedetlenségének igazi oka az, hogy nagyon is más világ jár rá, mint amihez hozzászokott. Az egyik kormány olyan, mint a másik, zsörtölődik, ám hamar kiugrik a szövegéből, hogy szerinte melyik volt az, amelyikhez képest a többi a haza ellensége, de legalábbis szánalmas bagázs. Nem kell mély múltelemzés annak felidézéséhez, hogy az elmúlt három évtizedben eltérő kormányok működtek hazánkban. Egy kalap alá venni őket olyan általánosítás, mint azt hirdetni, hogy minden ügyvéd egykutya, az orvosok mind ilyenek, az iparosokban ma már nem lehet megbízni.

Nem segít sokat tehát a múlttal való példálózás, legyen annak színtere a bögrecsárda vagy az Országház, mert sem a múltunk, sem a jelenünk megértéséhez nem tesz hozzá. A panaszkodás nem segít a ma feladataira való felkészülésben, ám az sem, ha ifjúkorunk társadalmi viszonyait tekintjük dicsőítendő mintának. Nem volt az olyan dicső múlt, amelyből erőt és biztatást nyernénk a jelen feladatainak elvégzéséhez. Ugyan, nem a múlt lett szebb, inkább a jelennel van bajuk az embereknek.

Nemcsak nálunk. Máshol is megszaporodott azok száma, akik a ma realitásait elutasítják. Mértékadó felmérések szerint a számunkra fontos világban – hívhatjuk a fejlett világnak, noha mi annak a félig fejlett peremén élünk, hívhatjuk Nyugatnak – nagyot esett az intézmények presztízse, terjed a jelen viszonyainak és a kilátásoknak pesszimista megítélése. Ha csak a társadalom növekvő hányadát kitevő idősebb korosztály vélekedne eképpen, azt betudhatnánk az életkorral járó nosztalgiának. Ám nem ez a helyzet. Értékvizsgálatok, a politikai következmények elemzései, így a nyugati országokban is terjedő populizmusjelenség vizsgálatai nemcsak rögzítik a közvélemény változásának trendjeit, de fontos magyarázó tényezőket is feltárnak. Ezek között vannak nagyon is kézzelfogható, materiális elemek. Ilyen az, hogy a reálbérek korábbi évtizedekben megszokott növekedése már egy ideje leállt. A munkahely megtartása bizonytalanná vált, sőt magának az adott szakmai pályafutásnak a folytatásában is mind kevésbé lehet biztos az ember. Általában véve megkérdőjeleződött a második világháború után kialakult társadalmi keretek szilárdsága azokban az országokban is, amelyek jövedelmi szintjük, vagyoni állapotuk alapján fejlettnek, gazdagnak számítanak.

Mielőtt átadnánk magunkat a rossz irányba tartó világról szóló kissé öreges panaszkodásnak, érdemes leszögezni, hogy a gazdag, megállapodott országokban ténylegesen fellépő stagnálási, elakadási jelenségtömeggel a valamikori harmadik világ népei meglepően sok sikerét, fejlődésük kétségtelen jeleit állíthatjuk szembe. Nem csak a kínai vagy indiai gazdaság régóta tartó impozáns növekedésének adataira hivatkozhatunk. Alapos vizsgálatok sora mutatta ki, hogy európai mércével elképzelhetetlen nagyságú középosztály emelkedett ki az elmúlt évtizedekben. Ha valaki belenéz például az Oxfordi Egyetem Our World in Data nevű programjának infografikáiba, még a globalizáció kritikusaként is fellelkesedhet, annyira nyilvánvaló, hogy a Föld szegényebb felén erőteljes javulás következett be az életkilátásokban, az oktatási és egészségügyi viszonyokban az elmúlt néhány évtized során. Márpedig a haladás komoly részben a nyugati normák, intézmények, technikák elterjedésének tudható be. Gond és baj így is van elég a fejlődő világban, sőt a környezeti változások, a demográfiai folyamatok tovább élezhetik a meglevő feszültségeket a nemzetek között, mégis tény, hogy sok százmillióan jutottak feljebb a civilizációs létrán, sokkal biztonságosabb és szabadabb életet élnek, mint szüleik.

Fellép itt azonban egy nagy, zavaró ellentmondás. Nyugaton az alsóbb és közepes jövedelmű rétegek részint azért érezhetik úgy (mégpedig az adatok szerint joggal), hogy nekik már nem adatott meg a legutóbbi évtizedekig általánosnak számító gyarapodás, mert a globális Dél és Kelet alsó- és középrétegei nagy számban kapcsolódtak be a világméretű árutermelésbe. Másképpen elmondva: a kínai, indonéz gyárakban, indiai szolgáltató központokban dolgozó milliók a korábban máshol végzett munkák átvételével (elvételével) emelkedtek ki a szegénységből. Az áruk, szolgáltatások önkéntes cseréje – Adam Smith óta tudható – növeli a társadalmi jólétet, és szemben a gyakran hallható téveszmével, nem nullaösszegű ügylet, hiszen mindkét fél jobb helyzetbe kerül a cserével, mint amilyenben lenne annak elmaradása esetén; és mégis. Hiába jó a fogyasztónak a kis költségű indonéz textiláru, kínai játék vagy telefon, valóban vannak olyan gyártók máshol, akik e cikkek termelésében már nem versenyképesek. Egy sor iparág mára a korábbi töredékére zsugorodott a gazdag (és így drága bérű) országokban: alig maradt talpon cipőgyár vagy textilüzem a Nyugaton.

Igaz, a szolgáltatások adják már a foglalkoztatás kétharmadát a fejlett világban, és a fejlődés menetében zsugorodik az ipari állások száma. Donald Trump elnökjelöltségét különösen sokan támogatták olyanok, akik még a világ ipari nagyhatalmában nőttek fel: frusztrációjuknak leginkább Trump adott hangot, és megígérte, hogy Amerika újra nagy lesz (értsd: olyan lesz a jövő, mint amilyen a múlt volt). Persze józanul végiggondolva az ügyeket, rájöhetnének, hogy a korábbi amerikai ipari viszonyok nem állíthatók vissza. Azon felül, hogy ez irreális, az amerikaiak nagyobb felének egyáltalán nem állna érdekében.

Ezek azonban a gazdag országok nem annyira gazdag rétegeinek a gondjai. Mi viszont nem élünk sem a fejlődő világban, sem pedig az anyagilag fejlett világban. Ez itt Európa pereme. Központ és peremvidék, centrum és periféria, félperiféria: újabban sokat használt, noha máig bizonytalan kontúrú fogalmak ezek. Mégis segíthetnek annak az általános jelenségnek a leírásában és megértésében, amelynek legegyszerűbb megfogalmazása: a dolgok mifelénk másként mennek, mint odaát. Nálunk szinte minden megvan, amit Europa Occidens a kontinens nagyobb felén kifejlesztett és mintaként ajánlott, a parlamenti demokráciától a jogrendig, az egyetemi autonómiától a generációkon átörökíthető magántulajdonig. Az európai perem nem a „harmadik világ”, sosem volt az. Szinte minden megvan, de mégsem egészen olyan, mint Nyugaton. Ez több évszázados életérzésünk. Nem minősülünk (és teljes joggal) fejlődő, azaz őszintébb nyelven szólva: szegény nemzetnek, ám jó lelkiismerettel a Nyugat részének sem mondhatjuk magunkat.

Nem vagyunk nyugatiak, pontosabban az ország, a nemzet egésze nem az. Nem csak az egy főre jutó GDP vagy a nemzetközi összevetéshez használt más hasonló teljesítménymutató számít itt: azok leginkább csak valami fontosabbnak a következményeit mutatják, jól-rosszul. A fontos pedig az, hogy az intézmények milyenek, a szabályok és elvek miként érvényesülnek ott, és miként itt. Szemre teljesen azonos intézmények másként működnek a fejlett világban, mint onnan néhány száz kilométerre keletre vagy délre. Mi itt történelmi idők óta (és ebben most valóban segít a historizálás) az európai fejlődéshez kötődve, de a mindenkori európai maghoz képest annak anyagi, hatalmi, katonai peremvidékén éltünk. Most is ilyesféle a helyzet.

A tájékozódáshoz, az igazodáshoz lényeges mindaz, ami a magban, a centrumban történik. De nekünk a peremvidék, és ezen belül a mi hazánk a legfontosabb. Az foglalkoztat elsősorban, amit itt tapasztalunk. És már jó ideje látjuk, érezzük, hogy a remélt felzárkózás alig halad. Az elakadás legbiztosabb jele, hogy a hatalmon levők ismét megígérik azt, aminek a korábbi ígéretek szerint már be kellett volna következnie.

Az állandó és szinte kényszeres visszatekintés nem sajátos magyar karakterjegy; a peremvidéken máshol is jellemző a historizálás, ahogyan azt mások mellett Bibó István is megírta annak idején. Megjegyzem, minden múltemlegetés ellenére fiataljaink többsége roppant keveset tud a megelőző évtizedekről, pláne a minket itt foglalkoztató harminc évről, meg arról, ami azt megelőzte. Véleményük ettől azért még lehet. Van is. Akik egyáltalán hallottak róla, számomra meghökkentően nagy arányban ítélik meg pozitívan a kádárizmust. Ámbátor ez sem magyar sajátosság: a sztálini időszaknak sem csak az elaggottak között van nimbusza Oroszországban. A Levada elemzőközpont friss felmérése szerint a megkérdezettek 52 százaléka tekinti Sztálint pozitív, 18 százalék pedig „inkább pozitív, mint negatív” történelmi személyiségnek.

Tranzíciós országok ezek, mondhatnánk megértően. Az Elbától keletre, a kényszerű újrakezdések és gyakori rendszerváltozások térségében eddig még nem tudtak meghonosodni a polgári értékek, nem vált belsőleg is elfogadottá a nyugatos intézményi rend, nem tudott letisztulni a múlt. Azzal nyugtathatnánk magunkat, hogy az átmenetiség miatt késik, de idővel majd csak eljön a belülről megélt polgári nyugalom, és fokozatosan közeledünk a történelmi mintának tekintett nemzetek rendjéhez.

Ahhoz a rendhez, amit a brit, francia, holland vagy a későbbi, de annál tudatosabb amerikai demokrácia olyan szépen kialakított – akartam leírni, ám megtorpantam. Tíz éve még kifutott volna ez az érv az ember tollából, ám most?! A brit kiválási cirkusszal, az európai középpártok meggyengülésével, Trump elnökségével, mindenféle alpári erők felszaporodásának tényeivel, komédiások és hazudozó demagógok politikai polcra emelkedésével? Mit kezdjünk azzal, hogy a leginkább kiegyensúlyozott jóléti államokban is bekövetkezhet a norvég tömeggyilkos Breivik és ausztrál követőjének esete? Hogy az általános jólét és a kiterjedt közoktatás korában megsokasodnak a lapos Föld hívei, az oltásellenesek, az összeesküvés-elméletekben hívők, az egyetlen ügybe habarodottak („single-issue”-fanatikusok), az ártalmatlan meg a nagyon is veszélyes szekták hívei?!

Roppant eltérő ügyeket hoztam ide persze. Ám ezek mégis megmutatják, ha különféle oldalakról is, a nekünk támpontként szolgáló nyugati civilizáció zavarait. Ennek kimondását azonban itt nem követi az a buta séma, amelyet az orosz propagandagépezettől a magyar állami médián át a legszittyább atyafiakig olyan sokan elővesznek a demokratikus rendszerek zavarainak észlelésekor: „a Nyugat hanyatlik, de majd az egészséges Kelet példát mutat”. Nem erről lesz itt szó. Nem lehet illúziónk az úgymond egészséges Keletről, amellyel a magyar történelemnek sok emlékezetes találkozója volt. Amelynek a jelenlegi viszonyait még a legvehemensebb Nyugat-ócsárlók sem tekintik annyira vonzónak, hogy maguk is aszerint éljenek. Gyermekeiknek sem olyan sorsot szánnak: a Nyugat hanyatlásáról szónokoló magyar politikusok sem a kazanyi egyetemre küldik tanulni gyerekeiket, hanem Lausanne-ba, az LSE-re, patinás amerikai egyetemekre. A magyarországi NER oligarchái az európai látványrendezvényekre repülnek magángépeiken. A Nyugatot rutinszerűen leszóló magyar középosztálybeli, aki az autójának hátsó ütközőjén Nagy-Magyarország kontúrjával üzeni meg a mai viszonyokkal való elégedetlenségét és a fényes múltunkba való visszavágyását – nos, a hosszú hétvégéken olasz sípályákra, bécsi kávézókba, berlini jazzklubba megy.

Semmiképp nem a Nyugat alkonyának bő százéves tételét elevenítem fel. Ehelyett az itt a tézisem, hogy az egész világunk tranzíciós térség lett. Ha nem lenne már foglalt a kifejezés, azt mondhatnánk, hogy rendszerváltozásban él a világ, attól ilyen. Attól ilyen Európa, amely minden gondjával együtt objektív mutatók szerint továbbra is a legélhetőbb helye a világnak; éppen ezért célállomása a békét, prosperitást és toleranciát keresőknek – miközben a maga zavaros átmenete miatt a korábbinál kevésbé békés és kevésbé toleráns. És mégis. Nekünk itt a peremvidéken pontosan az a történelmi feladatunk, hogy ebbe a térségbe tartozóként legyünk sikeres magyarok. Élhető és fejlődő Magyarországot nem tudok elképzelni keletre, délkeletre eltolva. Ezért roppant fontos nekünk Európa mostani tranzíciója, mert a mi olyan-amilyen rendszerváltozásunk, mely még egyáltalán nem ért véget, ebben a felkavarodott, utat kereső, forrongó közegben zajlik.

•

Nos, vissza akkor a vizsgált időszakhoz és rendszerátalakulásunk mozgatóihoz. Hatottak nagy külső geopolitikai erők harminc esztendeje, de minden érintett társadalomban megmozdultak a belső erők is. Talán nem memóriahiba, sem téves múltidézés azt kimondanom, hogy a magyar (térségbeli) rendszerváltoztatási folyamat kezdetén a közéleti, társadalmi, majd politikai szerepet vállalók nagy többsége nem volt cinikus, sem karrierista. A rendszerváltoztatók a mai fogalmak szerint inkább naivak (más felfogásban: értékvezéreltek) voltak.

Ez persze statisztikailag nehezen megragadható állítás. Az emberek többségükben akkor is, mint ma, mindennapos dolgaikkal voltak elfoglalva. A társadalom bizony nehezen mozdult, ezt mutatták az első szabad választások (népszavazások, kétfordulós parlamenti választások 1990 tavaszán, helyhatósági választások az év őszén). De tekinthetjük a szervezetekhez való tartozás ügyét is: ilyen az új mozgalmakhoz, pártokhoz való csatlakozás, a szakszervezetben való maradás, illetve új szakszervezethez való belépés, a civil szervezetek munkájában való részvétel, petíció aláírása.

A politikai szerepvállalásnak sok fokozata van; a tevékenységnek azt a szintjét alapnak vehetjük, hogy valaki odajárul a szavazóurnákhoz országos vagy helyi választáson. Már itt érhetett minket csalódás: az évtizedek óta első szabad, többpárti választáson csak a jogosultak kétharmada vett részt, pedig igazán volt kínálat pártokban, jelöltekben, programokban. Engem bizony meglepett az országgyűlési választási részvétel mérsékelt szintje, noha tudhattam, hogy például az Egyesült Államokban, a demokrácia önérzetes hirdetőjében az elnökválasztásokon, képviselőházi választásokon a jogosult korosztálynak általában csak a fele szokott részt venni.

Az aktív szerepet vállaló honfitársaim sem mind magasztos társadalmi értékekért áldoztak idejükből és erejükből a közszereplésre. Bizonyosan számosan voltak, akik már megszerzett anyagi és pozicionális javaik védelmében, mások pedig ilyen javak megszerzésének reményében aktivizálták magukat. Megint másokat a félelem mozgatott: „ha ezek maradnak, mi lesz itt”, „ha azok hatalomra kerülnek, mi lesz velünk”. Mindezt megengedve, mégis igazolhatónak gondolom, hogy a mostaninál sokkal többen voltak azok, aki értékek nevében és ténylegesen azok megvalósításáért léptek ki a kisebb-nagyobb nyilvánosság elé.

Ám még a közszerepet nem vállalók között (azaz a társadalom nagy többségében) is élt olyanféle érdeklődés, amelyhez hasonlót most már jó ideje nem tapasztalhatunk. A politikai rádióműsorokat (kik a szombat délutánit, kik a Vasárnapi Újság kora reggeli adását) rengetegen hallgatták, a politikai napilapok nagy példányszámban keltek el. A pártok rendezvényeire is meglehetősen sokan elmentek, a pártprogramokat (igen, akkor voltak egészen kiskönyv formátumú írások) aránylag sok ember vette a kezébe. Nem nosztalgikus visszatekintés ez itt, hiszen jól tudjuk, hogy mennyire más volt akkoriban a kommunikáció formája és kerete, mennyire más szerepet játszott a tévé, a rádió, a nyomtatott média a társadalom életében. Ám mindezt figyelembe véve is nagy a kontraszt a jelennel. A társadalmi változások iránti figyelem mértéke, a társadalmi alapértékekről szóló polémiákban való részvétel visszaesett. Az 1990-es évek heves vitái már a múlté: újabban megszűntek a miniszterelnök-jelölti viták, volt olyan „kampány”, ahol néhány soros programot elégnek vélt egy párt a választók megszólítására.

•

A kommunikáció és a média ügyét külön ki kell emelnünk. Ami a kiinduló időszak és a jelen viszonyait roppant élességgel megkülönbözteti, pontosan itt található. A legnagyobb társadalmi-technológiai-életmódbeli változások a kommunikációban következtek be. E harminc év során a hang és írás személyek közötti cseréje hihetetlenül gyors és olcsó lett, és ezzel az életünk más lett. Egyetemi tanítványaim nem tudják elképzelni, és lassan már nekünk is nehéz felidézni, hogy milyen lehetett az élet a mobiltelefónia előtt. Igen, még az 1980-as években is olvashattunk olyan lakáshirdetést, amely szerint valaki elcseréli kétszobás, Dunára néző budai telefonos lakását – olyan ritka kincsnek számított a vonalas telefon, hogy érdemes volt értéknövelő tényezőként beírni a szűkszavú apróhirdetésbe. Majd a privatizáció során a magántársaságok gyorsan felszámolták az évtizedes várólistákat, megjelent az első (elég komoly súlyú) hordozható telefon, amely még meglehetősen drága volt. Aztán a „bunkófon” demokratizálódott; ma már a buszon, metrón utazók között tízből nyolcan a zsebtelefonjukat nyomkodják, üzleti és szerelmi életüket intézik telefonról. Persze más téren is gyorsan átalakult a társadalmi gyakorlat: tömegessé vált a repülés, kevesebbet fogyasztanak az autók, másként csomagolják az élelmiszereket. Ám valóban a kommunikáció hozta magával a minden társadalmi réteget és a világ minden szegletét elérő változást.

Könyvtárnyi irodalma lett ennek az új világnak; aligha lehetne bármi eredetit hozzátennünk. Az itteni témánk felől nézve van azonban egy olyan következménye a digitális korszaknak, amelyet érdemes kiemelni, mivel sokat megmagyaráz a harminc évvel ezelőtti kor és a jelen közötti kontrasztból. Ez az emberi felelősség és felelőtlenség témája lesz.

Hogy világosabban álljon előttünk a téma, fussuk át, hogy mit eredményezett a kommunikációs forradalom. A partnerek azonnali elérhetősége, a „real time” kapcsolat felszámolta az üzenet kigondolása, megírása és annak célba érése közötti időt. A gondolattól (a gyakran végig sem gondolt gondolattól) a cselekvésig nem kell sok időnek eltelnie; egy klikk, és máris véleményt nyilváníthat az ember. Aztán itt van a virtuális valóság. Ebben immár egy nemzedék nőtt fel, és már a korábbi is beletanult: nem szükséges fizikailag jelen lenni, megtapintani és megszagolni, testi kapcsolatba kerülni valamivel vagy valakivel ahhoz, hogy egy ügyletet lebonyolíthassunk. Megnézhetjük a kibérlendő lakás belsejét, a kiválasztott hotel utcáját a neten. Játszhatunk sakkot akár létező, akár szoftver által animált partnerrel. A megosztott képernyőn belenézhetünk az egy időben, de egymástól távol zajló eseményekbe. Gyorsabb, könnyebb és olcsóbb lett ezzel egy sor tevékenységünk. Ám a virtuális valóság azt is jelenti, hogy elszakad az ember az egyszeri és megismételhetetlen pillanattól. A művalóságban a játékos hibázik, és akkor „game over” – aztán majd egy új játszmát indít a gyerek, s az új játszmában új élete kezdődik, és ha abban sem sikerült jól bevenni a kanyart, akkor egy még újabb játszmába fog. A valóságban azonban csak egy életünk van. A világ eseményei a valódi idő folyamában zajlanak, és megismételhetetlenek.

A virtuális valóságban felnőtt, annak normáit átvevő egyén gyorsabban és kevesebb skrupulussal dönt, hiszen az úgy észszerű az újrajátszható játékok világában. Talán belemagyarázásnak tűnhet, de mégis itt kell lennie az általános oknak a mögött, hogy nagy következményekkel járó döntéseket gyorsan, különösebb rákészülés nélkül hoznak az emberek.

Ilyenek a politikai, társadalmi választások. Persze hiba volna idealizálni a múltat: harminc és száz évvel ezelőtt is a legtöbben, ha szavaztak, gyakran felszíni benyomás vagy az akkori média által közvetített sosem pártatlan kép alapján, talán a családi háttér szerint döntöttek, a Tory családban felnövő szavazó inkább a konzervatívokra, a Labour hátterű inkább balra. Ám ez is a múlté. Egy olyan nagy következményekkel járó ügyben, mint az Egyesült Királyságnak az Európai Unióban való bennmaradása vagy az EU-ból kiválása dolgában meghökkentően tájékozatlanul, felkészületlenül foglalt állást egy egész ország. Ráadásul olyan ország, amely a nemzeti sztereotípiák szerint pragmatikus, hidegen kalkuláló, érdekeit józanul követő. Mindennek az ellenkezőjét hozta a brit népszavazás 2016-ban, amely látszólag egyszerű kérdésről szólt: maradni akar-e az Európai Unióban, vagy kilépni. Pedig csak látszólag egyértelmű a kérdés, csupán a maradás melletti állásfoglalás tiszta ügy. Kilépni ugyanis szerződéses kötelmekből nem lehetséges, legfeljebb a kilépési folyamat kezdeményezéséről lehet dönteni. Olyan ez a második válaszlehetőség, mint sok évtizedes házasság után a válás: be lehet adni a válópert, aztán a folyamat lehet kölcsönösen óhajtott és így viszonylag gyors és olcsó, ám válhat csúnyán pereskedővé is, amelyben nehéz megállapodni a gyerekek elhelyezéséről, a vagyonról, a tartozásokról. Mindezt a brit népszavazás kezdeményezői nem tisztázták, és a választópolgárok sem követelték ki az állásfoglalásuk előtt a minimálisan szükséges információt.

Más, kiforrott demokráciákban is látni olyat, hogy nyilvánvalóan alkalmatlan személyekre, komolyan nem vehető mozgalmakra adtak le annyi voksot, amennyivel eldőlnek a hatalmi ügyek. Hirtelen tűnnek fel ígéretes ismeretlenek, kipróbálatlan politikai csoportok. A polgár pedig könnyen odaadja a szavazatát, még olyankor is, amikor sejti a jelölt hivatalra való alkalmatlanságát. Pedig kis figyelemmel felismerhetné a józan ésszel vállalhatatlan rizikókat. És mégis, szavaz az ismeretlenre, vagy arra, amit utoljára tolt az orra elé a politikai reklám: talán nem teljesen fogja fel a rizikót, vagy pedig – és ez az új elem – azt gondolja, hogy legfeljebb jön majd a game over, és a következő játékban korrigálhat. Igen, a tézisem, hogy a mozi, majd a televízió, főleg a valóságshow, újabban pedig az életünk minden percét elérő digitális világ egyre felelőtlenebbé tette az egyént.

Itt tartunk most. Amikor a magyar viszonyokkal elégedetlenkedünk, látnunk kell, hogy világjelenségek itthoni megnyilvánulásával van dolgunk. Ez nem csökkentheti felelősségünket. De segíthet abban, hogy tisztábban lássuk a teendőinket és a lehetőségeinket.

•

Európában a 21. század küszöbén nem lehet korszerű gazdaságot teremteni a szociális és etikai szempontok messzemenő figyelembevétele nélkül. Nem haladhat előre tartósan az a nép, amely leszakadók tömegét hagyja hátra.

Idézet ez; lehet találgatni, honnan és mikori. Nem lehet túl régi, hiszen a századunk küszöbét említi. Talán osztrák szocdem? Magyarországi zöld mozgalom lapjából való? Az idézet folytatása segít: Ez az esélyegyenlőség programunk központi gondolata, még ha jólétet nem is ígérhetünk mindenkinek. Igen, ez kormányprogram. Mégpedig az Antall-kormány 1990. áprilisi programjából való.

Ha már harminc év az itt vizsgált ív, menjünk vissza a kezdetekig. Sok szempontból hasznos felütni az akkori dokumentumokat. Az emlékezet megkopik, gyakran meg is csalja az embert. Az itt felidézett program egyik (nem a legfontosabb, de tanulságos) vonatkozása, amelyet nem fölösleges elismételni: felelős és komoly tényező nem ígért könnyű átmenetet. Többen állítják, mégsem igaz, hogy a rendszerváltoztató erők az osztrák jóléti szint elérését ígérték volna. A kormányzást átadó állampárt, a kormányrudat átvevők jól láttak egy sor örökölt bajt, gondot, adósságot. A nagyközönség is értesülhetett arról, ha akart, hogy a volt szocialista országok közül messze a miénk volt a legnagyobb arányú államadósság.

Létezett viszont sok olyan, később fontossá váló gond, amit nem nagyon láttak akkor, és talán ma sem mindenki látja be, a bennük csírázó veszélyt, visszahúzó erőt, bajos örökséget. Ilyen a Kádár-rendszer középső, hosszú szakasza. A mai felmérések szerint az emberek szemében az aranykor volt: a sorstárs nemzetekénél sokkal jobb áruellátás, kevesebb rendőri zaklatás. Némileg táguló kis szabadságkörök, amelyekkel ki-ki a maga képessége és ízlése szerint élt: ennek három évenként nyugati út, másnak háztáji gazdálkodás, megint másnak fusizás mint többletjövedelem, valakiknek a gyárból könnyedén „megújítható” szerszámkészlet, sufni a Balatonnál („Összelopta-Lak”). Valakinek a magyar filmek nagy korszaka (és a művészfilmek mellett a Tanút is csak bemutatták egy évtizedes vacillálás után). Sőt a táncházat is eltűrték, meg a beatzenét, ha nem túl provokáló magyar szöveggel ment.

Gulyáskommunizmus – írták a blikkfangos nyugati újságírók. És ehhez képest 1990-ben valóban túl nagy volt a várakozás. Gulyáskapitalizmust pedig nem volt képes hozni az új rendszer. Ezt azonban a felelősen gondolkodók tényleg tudhatták és mondták is („jólétet nem ígérhetünk mindenkinek”). Az viszont nem volt annyira nyilvánvaló, hogy a kádári gulyáskommunizmus nemcsak a hátrahagyott devizahitelek miatt teher az új Magyarországon. Az 1960-as és 1970-es évek magyar maszekolgatása, majd már az állami szintre emelt új mechanizmus az ígértnél sokkal kevésbé modernizált. Viszont felduzzasztott egy olyan kispolgári réteget, amely az anyagi fogyasztással, meg azzal, hogy békén hagyják, 1956 után fokozatosan kibékült a hatalommal. Pedig az emberek zöme egyébként tisztában volt azzal, hogy az ország nem szuverén (azaz nem szabad), hogy a rezsim az engedélyezett kis szabadságokat vissza is szedheti – bár a Nyugattól való növekvő piaci, pénzügyi függés miatt a pártállam igyekezett a szebbik orcáját mutatni. Talán még azt is érzékelték néhányan, hogy a viszonylagos jólét (a vasárnapi ebéd rántott hús uborkasalátával, és nem hústalan káposztaleves és kása, mint a nagy Szovjetunióban, Trabant és kiskert valahol) nincs ingyen. Kicsi vagy kocsi – a humoristák keserű poénja szerint. Az ára ez volt: széles körben terjedő anómia (társadalmi normák felbomlása), Andorka Rudolf szociológiai kutatásai szerint: testi és lelki betegségek, alkoholizmus, elmagányosodás, barátok helyett csak a tévé marad, gyakori öngyilkosság, depresszió, demográfiai zsugorodás.

Mindez nem a múlt különös, ám lezárt fejezete. Nem: a magyar társadalomnak a vártnál, reméltnél, a szakértői kalkulációknál gyengébb rendszerváltozási teljesítményében az egyik komponens a velünk élő kádárizmus mint társadalmi struktúra, amelynek a munkapiaci, költségvetési, egészségügyi, demográfiai következményei nagyon is behatárolták a Magyar Köztársaság indulását. A posztkádári réteg nehezen vette az új korszak akadályait, nem igazán állt készen a piacgazdasági normák, szokások és tudások átvételére. És a kádári ember, mihelyt versenyképtelennek érzi magát, a politikai hatalomhoz fordul védelemért. A lengyeleknél, románoknál, szlovákoknál az állam kevesebbet tudott ígérni, így hát az emberek küszködtek és boldogultak, ahogy tudtak; a cseheknél talán eleve kisebb volt az államtól függő réteg. A lengyel és szlovák jövedelmi szint előbb utolérte, mára pedig lehagyta a magyar átlagot, a román erősen megközelítette azt, a csehek kezdettől fogva jobban álltak. Ezek a tartós dinamikai különbségek oksági összefüggésben állhatnak a korábbi évtizedek előzményeivel, és egyáltalán nem úgy, ahogyan a reformszocializmus pozitív örökségéről vélekedik a hazai többségi közvélemény.

A másik váratlan ügy a modern kapitalizmus megnyilvánuló természete. Az 1980-as évek végén minden egyszerűbbnek nézett ki. Az idelátogató külföldi akadémikus, a valutaalapi tisztségviselő vagy a marxistából gyors úton szabadpiachívővé váló budapesti közgazdász lényegében ugyanazt mondta: át kell venni mielőbb a fejlett világ társadalmi és gazdasági intézményeit, tulajdoni viszonyait (privatizálni kell), meg kell nyitni a gazdaságot a külföldi tőke és a vele járó modern technológia, menedzseri tudás, piaci kapcsolatrendszer előtt (liberalizálni kell). Mindez az olcsó bérű, jól képzett magyar munkaerővel kombinálva gyors modernizációt eredményez – szólt az ígéret. Ne feledjük, e sorsfordító évek egyben a globalizáció harsány, magabiztos esztendői; a gazdaságelméletben a neoliberális irányzat számított a meghatározónak. Ma persze, különösen a 2008-as pénzügyi válsággal a hátunk mögött, világosan látható, hogy a közgazdasági fősodor ajánlásait követő gazdaságpolitika hazánkban nem hozta a remélt eredményeket, és másfelől (a közgazdaságban, miként az életben általában, mindig van „másfelől”) felléptek kellemetlen és káros mellékhatások.

Ezeket a negatívumokat a neoliberális ideológia kritikusai (mind balról, mind a politikai jobboldalról) manapság bőségesen taglalják, felsorolásuk itt szükségtelen. Azt talán lényeges kiemelni, hogy az állami kontroll gyengülése (illetve tudatos gyengítése, a piaci hajtóerők minél korlátlanabb érvényesítése a deregulálás jegyében) megnöveli a jövedelmi és vagyoni különbségeket. Ennek helytelensége önmagában nehezen ítélhető meg a kiinduló állapotok ismerete nélkül; az egykor egalitárius társadalmakban, mint amilyennek a miénket is mondták, bármilyen rendszerváltozat csak növelni tud a szóródáson.

Ám kulcsfontosságú itt három kérdés. Milyen okok és hatások nyomán nő meg a jövedelmi szóródás? Mekkorára nő az aránytalanság mértéke? És legfőképp, marad-e reális esély a nyertesek közé való bekerülésre? Ezen a teszten átfuttatva: a piacgazdaság (kapitalizmus) európai modelljei között jelentős különbségek vannak. Ezt egyébként már a politikai rendszerváltozás pillanatában is lehetett tudni. Az angolszász változatban erős a verseny és nagy a jövedelmi különbség; ez a modell a gyenge-közepes jövedelmű országokban, mint bármely volt tervgazdaság, elkerülhetetlenül tömeges szegénységet (és szűk tehetős réteget) eredményez az átalakulás első évtizedeiben. Az ilyen következményeket a magyar politikai erők többsége elutasította 1990-ben. Mégis efelé nyomta a közgazdasági gondolkodást az az egyszerű tény, hogy az angolszász modellt állította példának a nemzetközi fősodor. Voltak akkor más kapitalizmusváltozatok is Európában, így a skandináv, amely nagy adóteherrel, kiterjedt állami jövedelem-újraelosztással reagál az egyébként versenyelvű gazdasági rend által szisztematikusan újratermelt anyagi egyenlőtlenségekre. Hogy ez a modell jól működjön, hatékony államra és jó adófegyelemre van szükség. Két olyan előfeltétel, amely sehol nem állt fent a rendszerváltoztató országokban, nálunk semmiképp sem, és mai viszonyainkkal sem büszkélkedhetünk.

Az első szabadon választott kormány jövőképe azonban egyik sem volt, hanem a szociális piacgazdaság. Annak néhány jellemzőjét a kormányprogramból idézett mondatok felmutatták. E modellhez nem kiterjedt jóléti állam tartozik, és nem is a fősodor szerinti visszafogott kormányzati aktivitás, hanem olyan, amelyik intézményeket hoz létre, azokkal keményen betartatja a gazdasági verseny szabályait, de maga nem lép a piaci szereplők helyébe. Valami olyan állt a szemünk előtt, mint a nyugatnémet gazdasági modell az 1970-es években.

Ma már tudjuk, mindebből kevés valósult (valósulhatott) meg az első kormányzati ciklusban, bár az intézményi rend java akkor épült ki, és 2010-ig érvényben is volt. Annál fájóbb látni, hogy a kétharmados törvényhozási többség megragadása után minden lényeges politikai lépés a kormányzati túlsúly örök veszélyével nem törődve a túlzott centralizálás irányába mutatott.

De miért nem sikerült erősebbre alkotni a szociális piacgazdasági rendet, amely az 1989-es Alkotmány preambulumában is célként szerepelt? Nem a régi sérelmek felmelegítése mondatja velem, mégis idetartozónak vélem a múlt felidézését. Az első szabad választás pillanatában programok és értékrendek, és persze praktikus hatalmi érdekek egyidejűleg csatáztak. Értékelvűnek mondtam az első politikusi gárdát, ez annyiban mindenképpen igaz, hogy eltérő értékek, különböző társadalmi-gazdasági modellek versengtek. Az MDF szociális piacgazdasági modelljével szemben a másik nagy ellenzéki párt, és mint ilyen, potenciális politikai váltótársa (SZDSZ) a szabadpiaci verziót mutatta fel. Az SZDSZ akkor még természetes szövetségesének látszó Fidesz pedig annál is szabadelvűbb (gyakorlatilag a neoliberális főáramot tükröző) platformon volt. A szocialisták nem álltak elő koherens baloldali-progresszív programmal; ebben talán szerepet játszhatott, hogy a párt az államhoz közel álló, arra támaszkodó kisegzisztenciák mellett az előző rendszer menedzseri és újtőkés rétegeinek a zömét is magáénak mondhatta, és ilyen társadalmi bázisra nehéz is lenne megvalósítható programot építeni. A szociális piacgazdaság programja az azt képviselő párt visszaesésével, hatalomból való kikerülésével elvesztette hajtóerejét, de addig is folyamatos össztűz alatt állt a magyar véleményformáló körök részéről, de ami legalább ennyire fontos, a külvilágban is ellenszélben volt, hiszen ez az időszak volt a neoliberális fősodor nagy korszaka.

Ma még tisztábban látom, hogy a liberális pártok képtelennek bizonyultak koherens és működőképes programot kialakítani a magyar viszonyokra sem kormányon, sem ellenzékben. Nem nagy vigasz, hogy a szabadpiaci liberalizmus mostanra máshol is alulmaradt, megítélése összefonódott a pénzügyi válsággal. De itt a periférián (vagy ha jobban tetszik: félperiférián) eleve lehetetlen tankönyvszerűen átemelni a máshol honos elveket, intézményeket, bármit mondott és ajánlott az akkori mainstream. Ugyanezt a programalkotási képtelenséget éreztem a szocialistáknál, pedig 2010-től alkalom lett volna teljesen újragondolni a modern progresszió mibenlétét.

Ne legyünk naivak, a hatalmi mozgásokat nemcsak az értékek, programok, mondanivalók, hanem a sokkal közvetlenebb mozgósítások, az érzelmekre ható propagandák és sokféle egyéb, részben véletlenszerű tényezők formálják. Mégis látható, hogy ahol a pártok, mozgalmak nem tudtak mit kezdeni a világ változásaival, így a centrumországokban kitörő válsággal, a peremhelyzetű térségek sajátos viszonyaival, a globális kapitalizmus sokfajta ellentmondásával, ahol az elit nem adott értelmes választ a valódi ügyekre (a klímaváltozásra, a vándormozgásokra, iparágak kilátásainak romlására, az információs dömping veszélyeire), ott az elbizonytalanodott, megrettent rétegeket megtalálják majd azok, akiket gyűjtőnéven populistáknak nevezünk. Ezek között van jobb- és baloldali, zöld és barna, protekcionista és romantikus, anarchista és techno-etatista.

Közös bennük, hogy olyat ígérnek, amit nem képesek teljesíteni. Nem is lenne jó, ha teljesülne, vegyük azt a viszonylag ártatlannak látszó változatot, amelyet Trump elnök képvisel: országának iparcikk-kereskedelmi mérlege deficites, mert mások nem fair módon kereskednek, ezért Amerika vámot emel, és hazatelepíti a kiszervezett iparokat. Ez egyáltalán nem ártatlan program, mert már rövid távon rontja az amerikai polgárok életszínvonalát, károkat okoz azoknak a gazdaságoknak, amelyek versenyképes javakat értékesítettek az amerikai piacon. A vámháborúra válaszlépés szokott jönni, és azt is követheti visszacsapás. És így tovább: a két világháború között láttuk az örvény gyorsulását és a rettenetes következményeket. Roppant nyitott ország lévén, hazánk aránytalanul ki van téve az esetleges vámháború következményeinek. Hacsak a még szorosabbra záró Európai Unió meg nem védi a bajok zömétől.

Itt rejlik korunk nagy magyar dilemmája. A harminc évvel ezelőtti magyar stratégiai konszenzus világos volt. Első eleme a piacgazdaság, amelynek többféle modellje lebegett a szemek előtt, a versenyelvű gazdaság szociális piacgazdasági modelljétől a jelző nélküli piacgazdaságig (az a kor domináns neolib irányzatának elfogadásával egyenértékű). Másodszor – bár fontosságban ez állt az első helyen akkor – a Nyugathoz tartozás, biztonsági és a politikai rendszer értelemben; ez utóbbi tartalma: liberális, jogállami demokrácia, a Nyugaton elfogadott és uralkodó szabályok szerint. Harmadszor a nemzeti szuverenitás, azaz megszabadulás a szovjet uralomtól, és az Oroszországtól való félfüggés elutasítása; ennek előfeltételeként és logikus következményeként az európai közösséghez való minél gyorsabb közeledés, minél mélyebb együttműködés.

Az a konszenzus ma már nem érvényes. Az első rendszerváltoztató évtized ugyan – erős meggyőződésem szerint – sikeres időszakként vonul majd be a gazdaságtörténetbe, de szociálpolitikai megítélése már nem lesz annyira kedvező. A nagyközönség jelentős része (nagyobb hányada, mint a visegrádi térség több országában és a Baltikumban) hamar kiábrándult az új viszonyokból. Részben a régi megszokott szocialista úzus felé szeretett volna visszalépni, részben új ígéretek felé kezdett tájékozódni, sokan pedig végleg elfordultak a közügyektől, és másfajta módon is még beljebb zárkóztak. A társadalmi atomizáltság, a gyenge földrajzi és szakmai mobilitás megkülönbözteti – hátrányunkra – a magyar társadalmat a lengyel, román, balti társadalmaktól. A korai nyugdíjba vonulás mint domináns egyéni stratégia ennek egyik megnyilvánulása lett.

Társadalmunk más rétegei természetesen másként reagáltak, hiszen közben a külföldi tőke gyors betelepedésével, a kisvállalkozói előzmények sikeres folytatása esetén (ami nem volt általános) a hazai üzleti réteg kiemelkedésével teremtődött egy másik ország is. Kádári kisemberből azonban több volt. Az ő csalódottságukra válaszolt a politika is, lényegében populizmussal; ennek különféle szakaszait most átlépve eljutunk 2010-ig, és ami azt követte.

A rendszerváltási csalódásra és a 2008-as pénzügyi válság miatti újabb megrázkódtatásokra reagálva a politikában mélyreható irányváltások mentek végbe nálunk. És nemcsak nálunk, ez lényeges körülmény: a centrumországokban súlyosabb lett a krízis, mint a fejlődő világban. Így eshetett meg az, hogy a markáns tőkeellenes mozgalmak nem a harmadik világban, hanem az Egyesült Államokban szökkentek ki („Occupy Wall Street”); hogy megjelenik és erőre kap a szocializmus az amerikai társadalomban és politikában; a brit Munkáspárt is rég állott annyira balra, mint most, a válság után egy évtizeddel is.

A globális válság (és általában minden mély megrázkódtatás) megerősíti a nemzetállam szerepét – és ez akkor is így van, ha hamar kiderül: nemzeti keretek között lehetetlen megadni a hatékony választ e megrázkódtatásokra. Nos, akkor adnak nem hatékony választ. Ilyesmit látunk az Egyesült Államokban. Ilyennek az elriasztó példája a Brexit. És ilyennek tartom a 2010 óta követett magyarországi politikai kurzust, amely nagyon egyszerű (és mint ilyen, elkerülhetetlenül leegyszerűsítő és téves) választ ad. De ad. Ami egyben politikai ellenzékének kritikáját is jelzi.

A válasz minden ponton kikezdte a korábbi politikai konszenzust. Az orbáni világképben nincs sok helye a gazdasági versenynek. Ami annyiban érthető is, hogy a peremvidéki kapitalizmusban a korlátlan nyereségvágyat fékező, a versengést kordában tartó és civilizáló formális intézmények és informális szabályok, normák sokkal kevésbé szoktak érvényesülni, mint a centrumban, és lám, ott is mik elő nem fordulnak. A versengők egy része tőkeerős külföldi, akiknek a szempontjait a magyar politikus nem mindig látja át, nem érti. Ugyanakkor jobban ismeri és érti az államapparátuson keresztüli politikai nyomásgyakorlást. A peremvidéken amúgy is nagy hagyománya van az állami beavatkozásnak. Így vált néhány év alatt az ellensúly nélküli politikai erő birtokában a kormány olyan mindenhol jelen levő döntéshozó monstrummá, amelyre rég volt példa a magyar gazdaságtörténelemben (de volt, és a túlcentralizált rezsim roppant kellemetlen örökséget hagyott maga után a felbomlásakor).

Az eredeti konszenzus többi eleme is megroppant. Nyugati szövetségesi viszonyunk formai elemei még fennállnak, de az óriási anyagi erőket mozgató kormánypropaganda folyamatosan támadja azokat az értékeket és intézményeket, amelyeken e szövetségek nyugszanak, és néma a Nyugat politikai ellenfelei által folytatott praktikák ügyében. Sokak félelme, hogy az európai intézmények elleni támadások, a nyugati médiában szóba hozott tartalmi kritikák sértett elutasítása, másfelől a külvilág felől érkező veszélyek szakadatlan taglalása az állami kézben és a baráti tulajdonban levő hazai médiafelületeken – nos, mindez a nyugati szövetségből való kiválást készíti elő. Ezt a lehetőséget még hipotézisként sem szívesen gondolja végig az ember.

Ami a szuverenitást illeti, annak folyamatos hangoztatása, a magyar embereket ért külső (nyugati) sérelmek emelt hangú kormányzati visszaverése azt is sugallhatná, hogy a korábbiaknál nemzetibb (kinek: patrióta, kinek: nacionalista) kurzussal van dolgunk. Ugyanakkor az orosz energiafüggőség elfogadása és tartósítása, a keleti hatalmak álláspontjának visszhangozása más képet mutat. Emellett a magyar gazdaság igen nagymértékben függ az európai uniós transzferektől – ezek célzott szétosztása olyan társadalmi rétegekben is szavatolja a kormánypárthoz való lojalitást, amelyek az olcsó pénz híján nem állnának be a sorba. Igen erős a magyar üzleti élet bekapcsolódása a nyugati nagyvállalatok által kifejlesztett értékláncolatokba: a bruttó hazai érték fele származik külföldi tulajdonú cégektől. A kulcsfontosságú cégek igényeinek nagyon is engedelmesen eleget tesz a kormány, akár a Munka Törvénykönyvének módosításaival, akár a társasági adó minimális szinten tartásával, nagyvonalú támogatások nyújtásával. Ezen adottságok alapján az ország gazdasági, társadalmi fejlődése felől nézve semmi értelme nem lenne az uniós keretekből való kilépésnek (kizáratásnak). Egy szűk réteg szempontjai persze lehetnek mások, de ezen sem érdemes itt töprengeni.

Azt azonban lényeges tisztán látni: míg az eredeti konszenzus valóban az volt, ami a neve: szinte teljes egyetértés, ma nincsen nemzeti konszenzus. A 2010 utáni kurzust irányító hatalmi kör támaszkodhat nagyon kitartó, hűséges és jól mozgósítható követőkre, mégpedig elégséges számban ahhoz, hogy a választási rendszer szabályai mellett és a politikai alternatíva állapotában (e sorok írásakor) masszív parlamenti többséget tudjon maga mögött, de az ország egésze nevében nem beszélhetne. A magyar közvélemény többsége (enyhe többsége ugyan) az euró átvételét kívánatosnak tartja. A megkérdezett magyarok hetven százaléka tartja magát európai állampolgárnak is, magyarsága mellett. Ehhez képest az Országgyűlés épületén nem leng az uniós zászló. A Fidesz-kormányzat az Alaptörvénybe iktatta azt a monetáris politikai állapotot, hogy az ország törvényes fizetési eszköze a forint. Ennek ugyan nincs újdonságértéke, de kétharmados többséget igényel majd a megváltoztatása, amikor Magyarország teljesíti a közös európai valuta átvételéhez szükséges belépési feltételeket, és az akkor legitim magyar kormány kérné a felvételét az eurózónába – de ennek a jövőbeli kormánynak és az akkori parlamenti többségnek a döntési képességét lerontja, szuverén akaratának megvalósítását gátolja az előző többség által elfogadott alkotmánypasszus.

Ma tehát nincs társadalmi egyetértés súlyos nemzetpolitikai ügyekben. Nagy társadalmi ügyekben sem. Nem teremthető korszerű gazdaság a szociális és etikai szempontok mellőzésével; nem haladhat előre tartósan az a nemzet, amely leszakadók tömegét hagyja hátra – ezt a harmincéves üzenetet meg kellene fogadnia annak, aki a közpénzek megdézsmálását, a korrupciót, a közbeszerzéses összejátszásokat elfogadható, természetes jelenségnek vallja. A mélyszegénység sűrű foltjai sem mindenkit zavarnak, ameddig nem tolakodik a látvány a szeme elé, a gyermekszegénységről hallani sem akar, mert az valami ellenzéki zajkeltés.

•

Hogyan lehetne sikeresebb társadalmunk átalakulásának következő néhány évtizede? Ehhez meg kellene alkotni egy új konszenzust. De legalább megindulnánk annak megalkotása, kiérlelése, elfogadtatása, majd – ez már mind a politikai viszonyoktól függ – megvalósítása felé.

Nem állunk még jól, de a helyzet nem reménytelen. Elemeiben már megtalálható számos mozgalom, kör, társaság, párt gondolatvilágában, programjában. Európai Magyarország, demokratikus jogállam, ahol igenis hatnak fékek, ellensúlyok. A nemzeti érzés tisztelete, hagyományaink ismerete és történelmi vívmányaink megbecsülése – és mindez nem állhat ellentétben, nem játszható ki az egyetemes emberi értékekkel, az európai vívmányokkal, a demokratikus nemzetek alkotta értékközösséggel szemben. Törekedés a korrupció, személyválogatás, uram-bátyám világ és más hasonló gyakori bűnök visszaszorítására. Nem hívhatjuk nemzetinek azt a kormányt, amely meglopja nemzetét. Jólétben nem érhetjük utol a sokkal előttünk járó nemzeteket, de e reális felismerésből nem következik az, hogy a boldogulás esélyeit ne lehetne szélesre tárni, megnyitni a most lemaradásra ítélt rétegek előtt.

Az idők változnak. Nekünk magunknak is változnunk kell, egyebek között a régi viszályokon való túllépéssel. Az előbb felsorolt remények, követelések, nemzeti hitvallásba illő értékállítások nem mondhatók baloldalinak, sem szokványos jobboldalinak. Nem húzható reájuk a szabadelvűség köpönyege, sem a zöld mozgalmak leple. Patrióta eszmék – természetesen. És természetesen európaiak is, és egyetemesen emberiek.

Ám kiforrhat-e egy ilyen egyetértés a nyilvánosság mostani zavara mellett, az információs káosz és a manipulálható/manipulált médiaviszonyok közepette? Jogos a kétely, indokolt a kérdés. Kész megoldási javaslattal ugyan senki sem szolgálhat, a mögöttünk hagyott három évtized lényeges tanulságai sem adnak eligazítást. Ám inspirációt nyerhetünk az akkori történelmi pillanatokból: feltűnhetnek olyanok, akik elszánták magukat a hamis viszonyok felszámolására, készek cselekedni, ha a nagy külső változások vagy a belső megroppanások, vagy a kettő együttese helyzetbe hozzák a nemzetet.

Donáth László
evangélikus lelkész
Ideje van…

Az apád egy kérdés kapcsán azt mondta, hogy aki nem tudja eszközként használni az embereket, az ne menjen politikusnak. Meg is maradtam magányos moralistának.

(Ludassy Mária)

Egykori snagovi társaim kollektív emlékezete szerint édesanyám, Bozóky Éva, sokat mesélt nekünk romániai száműzetésünk idején, hogy értelmet adjon az időnek. Tanította és elbűvölte a tizenhárom összezárt gyereket, emlékezetből idézve a számára feledhetetlen műveket, köztük a Biblia történeteit. Ezért s immár némi reformátori daccal is mondom: bibliás ember vagyok eleitől fogva. Akinek az idő nem csupán fizikai esemény, még csak nem is a valaha történtek megismerése és megértése nyomán kialakítható szemlélet, a történelem nélkülözhetetlen dimenziója, hanem – a Prédikátor könyvének harmadik fejezete kezdetén olvasható kétszer hét ellentétpár mintájára – ígéret és ítélet. Megvan tehát az ideje az ígéretnek, és megvan az ideje az ítéletnek. Most az utóbbit éljük, vagy még inkább, szenvedjük.

1989

Ez évben ünnepelhettem volna, hogy tíz éve ordináltak lelkésszé. De eszembe sem jutott, minden erőmet igénybe vette Maléter Pál temetésének előkészítése, amelyre özvegye még 1988 szeptemberében kért föl. Akkoriban még azt hittem, csak ketten leszünk majd a 301-es parcellában, a személyes gyászt akkor és ott is fontosabbnak tartottam a közélet vagy a politika érdekénél. Keserves és tisztességes munka volt az akkori Történelmi Igazságtétel Bizottság képviseletében felkérni lelkészeket, vegyenek részt a sírok közötti ökumenikus eseményen. A félelem és a sok évtizedes szegregáltság többekből csak udvarias vagy gyanakvó elzárkózást váltott ki. A demokratikus ellenzék és bármely más rendszerkritikus csoport hatása nem terjedt ki az egyházakra, amelyeknek vezetői, sőt akár tagjai is azzal csitíthatták időnként tán felhorgadó lelkiismeretüket, hogy puszta létük önmagában a kádárizmus anatémája. Épp ellenkezőleg, mára bebizonyosodott Magyarországon is: az az egyház, amely feladja ideológiakritikusi kötelezettségét, nem semleges lesz, nem jelentéktelen civil intézménnyé alakul, hanem cselédjévé válik az általa megítélni nem mert ideológiának. Amikor a két legnagyobb keresztény felekezet egy-egy vezetője farmerben vagy reverendában, labdával és Bibliával a kezében az autokratává lett miniszterelnök szülőfalujában megáldotta a futballpályát, az a lelkét és hivatását vesztett, „elállamiasult” egyház közszolgálatát példázta. Aminek már semmi köze nem volt a 301-es parcella egykori ökumenéjéhez. Az állam, ahogy az uraság a kocsmában a saját nótáját húzatja a cigánnyal, azért a pénzért, amelyet a szektorsemleges normatív támogatáson és a személyi jövedelemadó egy százalékán túl e két nagy felekezet nomenklatúrája rendelkezésére bocsát, elvárja e botrányos bálványimádást. És elég, ha a balga vagy jámbor népek zsigerileg azonosulnak, és a stadionban Isten országa metaforáját látják. S az, aki mindezt létrehozta, a rendíthetetlen küzdő és győző, az vajon mivé válik?

Szabadon idézve Pál apostolt: de mi nem így tanultuk a Krisztust, hanem így: victor quia victima. A Názáreti győzött, mert legyőzetett. Az állam lényegénél fogva idegen műve és eszköze Istennek, ha az Örökkévalónak egyáltalán köze van hozzá. Az egyes ember és közösségei elnyomására hozzák létre, meg persze javára, hogy rend meg béke, meg biztonság, meg jólét legyen – így látta ezt Pál apostol és Martin Luther is, bár mindkettő szenvedett saját felsőbbsége önkényétől. De nem így gondolta a Názáreti: a császárnak az adógarasunkkal tartozunk, csak az az övé. Azt el is veszi, maga döntvén, kitől, mikor és mennyit. Súlyosabb kérdés: mi az Istené, és miképp kell azt neki adnunk.

Harminc évvel ezelőtt két egymástól független mozgalom alakult ki az evangélikus egyházban. Az egyik a mozgássérült és más hátrányos helyzetű fiatalok felkarolását tűzte ki céljául, mondván, az evangélium hitelesen csak a szociális aktivitás révén tapasztalható meg. Az egykori Bárka evangélikus ifjai nem csupán a 18. századi protestáns pietizmus személyes és intézményes diakóniáját fogalmazták újra, hiszen 250 év után nyilvánvaló volt, hogy a kapitalizmus működtette világ sebei és bűnei karitatív módon nem orvosolhatók. Hanem – kivált a fiatalon gyilkosság áldozatává lett Andorka Eszter politikai teológiai tevékenysége nyomán – az evangélikus egyházban is felismerték, hogy a fasizmus borzalmai után, a kádárizmus derűs és szegényes egyházi gettójában nem lehet többé morálisan kereszténynek lenni. A II. vatikáni zsinat már évtizedekkel korábban ráérzett erre, és nyitott a világra, hogy aztán hol adja, hol megtagadja áldását attól a radikális teológiai eszmélődéstől, amely részben párhuzamosan a zsinat ajánlásaival az 1970-es évekre megalkotta a legszegényebb világ spirituális horizontját. A dél-amerikai felszabadítási teológiák rehumanizálták a marxizmusból mindazt, ami egy évszázad múltán is érvényes maradt. Képviselői immár a jóléti társadalmakban is öntudatosan kiállnak a teremtésvédelem mellett, a nőkkel szembeni megkülönböztetés és erőszak ellen, a társadalmi egyenlőtlenségek csökkentéséért és a kisebbségek érdekében, legyenek azok etnikai, szexuális vagy vallási jellegűek. Nem Andorka Eszter volt az egyetlen, és nem is az első, aki így gondolkodott az evangélikus egyházban, de jelentőssé, példaadóvá az ő munkálkodása vált. Az élet rejtelmes ellentmondása, hogy nem érte meg Ferenc pápának, a hozzá annyira hasonlóan eszmélődő argentin jezsuita szerzetesnek a megválasztását a világegyház élére.

A másik mozgalom, az inkább világi értelmiségiekből és papokból szerveződött Ordass Lajos Baráti Kör, az egykor méltatlanul félreállított, 1948-ban rövid időre börtönbe csukott püspök erkölcsi nimbuszával próbálta szalonképessé tenni avítt és kortól idegen, a két háború közötti állam- és népegyházi gondolkodással rokonítható mentalitását. Nem akarták rekonstruálni a Horthy-rendszert, de elvesztett paradicsomként tekintettek rá mint olyan világra, amelyben rend volt és tekintélytisztelet, a templomok és az evangélikus iskolák telve voltak, és ha szerényen, de a pap és a tanító is megélt, és helye volt az alsó középosztályban, s ha akart, szlovák vagy német eredete ellenére is büszke lehetett magyarságára. Vagy fordítva: nemzeti kisebbségi volta az anyanyelv és a felekezet egységében nem lett hátrányára. 1989-ben még sokan voltak – és épp az egyházhoz leghűségesebbek –, akik örömüket lelték nosztalgiáik szabad és közösségi megélésében. A rendszerváltás számukra kvázi bűnbocsánat volt: senki nem kérte számon rajtuk felnőttségük megannyi gazságát és árulását. Ahogy 1945-ben szüleik megúszták a számadást, most tőlük nem kérdezte senki: hol voltál, mit csináltál, mit kezdtél talentumaiddal? Mi történt a rád bízottakkal? 1945–1948 között az evangélikusokat jobban izgatta a földosztás, az országos gazdasági és hatalmi viszonyok alakulása, végül az iskolák államosítása, mint az, hogyan vált ismét romhalmazzá az ország, miért veszett oda annyi magyar, kivált, ha zsidó származású volt, még ha megkeresztelkedett, sőt evangélikus testvérünkké lett is. Józan egyház az evangélikus, soha sem lett benne kultusza Kossuthon kívül politikusnak, még Thökölynek sem, Gömbösnek sem, Bajcsy-Zsilinszkyről vagy Maléterről nem is beszélve. És itt nem értékelik túl a művészeket sem, igazi becsben Berzsenyit, Petőfit, Weörest és Hamvas Bélát tartják, olykor még tudós papokat is, mint Szarvason Tessedik Sámuelt vagy Győrött Rát Mátyást. Ezért volt feltűnő, hogy már a nyolcvanas évek közepétől, a Lutheránus Világszövetség budapesti nagygyűlésétől fogva manifesztálódott az igény Ordass Lajos rehabilitálására. A Fasori Evangélikus Gimnázium visszaadását 1988-ban akár e szándékot elővételező szimbolikus politikai tettnek is felfoghatjuk. Így látta ezt Frenkl Róbert, akit az egyház később országos felügyelőjének választott, s aki egymagában több értéket teremtett e tisztségében, mint amennyi kárt okoztak elődei, Darvas József író és Mihályfi Ernő publicista 1948-tól a hetvenes évek eleji halálukig. Ők már a háború előtt megtalálták magukban személyes meggyőződésük modus vivendijét: népben-nemzetben gondolkodó evangélikus kriptokommunisták voltak.

Ordass Lajos valószínűleg cséphadaróval zavarta volna el az emléke körül kultuszt teremtőket, akik a rendszerváltást követő első évtizedben mindent megtettek, hogy – bár a szót még nem használták – az illiberalizmus erős bástyájává tegyék a hazai egyházat. E kör tagjai – néhány embertől eltekintve – pisszenni nem mertek a létező szocializmus évtizedeiben, de munkálkodásuk nyomán az evangélikusok között is szitokszóvá lett a liberalizmus. Pedig Martin Luther egyik legfontosabb írása, A keresztény ember szabadságáról, amely a magyarországi egyház hitvallásai, tehát a Szentírás után legfőbb normának számító iratok közé is bekerült, expressis verbis azzal kezdődik, hogy a keresztény szabad ura mindennek, és nincs alávetve senkinek sem a hite által, s mégis készséges szolgája mindennek, és alá van vetve mindenkinek a szeretete által. Luther a paradoxont nem oldja fel, de élete végéig a szabad vizsgálódás, véleménynyilvánítás és az élet dolgaiban való felelős és szuverén, tehát szabad döntés híve. Ma már tisztán látható, hogy amikor ezen első évtized egyházi vezetése – színből vagy szívből, ma már mindegy – elkötelezte magát a két háború közötti jobboldali értékrenddel, az igazi hibát azzal követte el, hogy saját genuin evangélikus meggyőződését alárendelte tőle idegen, esetenként ellenséges politikai elvárásoknak. Olyanná lett, mint a katolikus vagy a református vagy az unitárius egyház, bár ez utóbbi Magyarországon oly kicsiny, hogy az sem számítana, ha inkább szerte a világban élő nyitott, szabadelvű és toleráns testvéregyházaira hasonlítana, amiért valaha Bartók Béla spirituális otthonának választotta. Lassan ötszáz éve honos Magyarországon a lutheri reformáció, hiszen Sopronban már az 1520-as évek elején törvényt hoztak – lutherani omnes comburantur –, hogy gátját vessék e lényege szerint antifeudális, a kultúrát és a városi szabad polgári létet is terjesztő mozgalomnak. A 20. század végéig valamiképpen mindig erősebb volt benne az integráló szándék, a különböző nemzetiségek, nyelvek és hagyományok megőrzése, az eltérő mentalitás és spiritualitás tisztelete, mint az asszimiláló kedv. Bár nem igaz, hogy az evangélikusság lényegileg a német és a szlovák nemzeti kisebbségek egyháza, hiszen kezdettől fogva voltak magyar ajkú gyülekezetei, idegen volt tőle a nemzeti klerikális dölyf, sem „magyar egyház”, sem a világegyház magyar területe nem akart lenni. Az elmúlt háromnegyed évszázad éppen ezt a kicsinységében és sokszínűségében rejlő, a másság tiszteletében és türelmes elhordozásában valósuló szuverenitást gyalulta le, eltűnt a magyarországi evangélikusság ethosza. És ennek nem a szekularizáció az igazi oka, hanem a mohó vágy, hogy olyan legyen, mint az a másik két nagy. Ez végsőképpen a rendszerváltást követően vált nyilvánvalóvá, amikor azok az egyházvezetők, akik még a Horthy-rendszerben születtek, és akiknek működése jórészt a kádári „aki nincs ellenünk, velünk van” népfrontos maszatolásában valósult meg, még egy kicsit élvezni akarták a függetlenség illúzióját. Nem mondtak le, s nem adtak helyt az alulról jövő bázisdemokrata átalakulásnak. Politikai bölcsességükből nem futotta többre annál, mint hogy betagolódjanak a két nagy egyház mögé, lemondva az önálló politizálással járó veszedelmekről és fáradságról, folyvást azzal dicsekedve, hogy még így is számarányán felül részesült a javakból az egyház. Ezzel személy szerint talán színleg, de intézményi szinten a két nagy felekezetet utánozva és azok érdekeinek megfelelve elkötelezték magukat a politikai jobboldal támogatására. Az az idő, amely a kilencvenes évek közepéig tartott, s arra szolgált, hogy minden régi tömlőt elvetve az újbornak új tömlőket csináljanak, haszontalanul múlt el. Ez az egyház nyolcvan év alatt egykori híveinek nyolcvan százalékát elveszítette.

Hasonló megrendítő tapasztalata volt a magyarországi zsidóságnak 1945-ben, majd 1956-ban s végül 1990-ben, de a maradék nem szűnt meg zsidónak lenni. Sőt az elmúlt tíz év e felekezet fejlődéstörténetében egészen új és megelevenítő jeleket mutat. Nem elhanyagolható, hogy az állam menedzselte EMIH osztályharcos szituációt hozott létre, naponta megpróbálva és teljesítményre késztetve a Mazsihiszt, de még fontosabb, hogy amióta az ország újra független, s ki-ki szabadon utazhat, szólhat, vállalkozhat, a városi zsidó lét rehabilitálódott, visszatalált háború előtti önmagára, anélkül, hogy azzal áltatná magát, hogy onnan kellene folytatnia. Ez a téveszme csak az EMIH politikai mitológiájában bukkan fel, mintha attól, hogy történelmi, értékesebbé válnék az ideológia, s menleveléül szolgálhatna aktuális politikai gaztetteknek.

Az ezredforduló után az első Orbán-kormány működése nyomán elhalkult a mártírkultusz a jobb sorsra érdemes evangélikus püspök körül. Addigra minden rendű és rangú egyházi ember előtt nyilvánvalóvá lett, nincs semmi, amit e püspök életéből folytatni tudnának. Az egykori középiskolákat mind visszakapták, ahol akarták, újraindították az óvodát vagy az elemi iskolát, minden egykor államosított és funkcióra vissza nem igényelt egyházi ingatlanért kárpótlást kaptak, de az egyházi földek restitúciójától minden eddigi kormányzat elzárkózott. Hát itt a határ, a kárpótlás ex gratia történik. Ordass Lajos teológiai és politikai hajlíthatatlanságától pedig fázik rajongóinak lelke, már tudják, mivel jár, ha valaki komolyan veszi Luther 1518-as heidelbergi téziseit: „az nevezhető méltán teológusnak, aki Istennek látható műveit, azaz a »hátát« a szenvedésekben és a keresztben szemlélve fogja fel”1 (20. tétel). Az ilyen emberből mostanában aligha lesz püspök vagy teológiai tanár vagy reformációi kormánybiztos e honban.

Sztehlo Gábor neve és műve közismert. Emlékezete jobban ellenáll a hőskultusznak, mint Ordassé, de nem volt ez mindig így. Amíg az 1909-ben született lelkész kortársainak java még élt, ugyanúgy tabusították személyét, mint Ordassét, pedig egészen 1944-ig minden tehetségével a népegyházat építette ő is, skandináv eszmények szerint. De mindaz, ami az 1500 üldözött zsidó gyerek életben tartásával járt, kritikussá tette őt a háború utáni egyház reflektálatlan védekezésével és önfelmentésével szemben. Az egyházat azonban nem hagyta el, s az államnak nem kellő, súlyosan fogyatékos gyermekek gondozásában egy évtizedre meglelte azt a feladatot, amely értelmes is, szükséges is volt, de főképp, amellyel meg tudta őrizni szellemi és morális érintetlenségét az akkor már többszörösen kollaborálódott klérustól.

Születése centenáriumán tisztelői és megmentettei „maradéka” a lelkész emlékezetét több művében is felidéző Vígh Tamás szobrát állították fel a Deák téri evangélikus templom bejáratától nem messze, azzal a céllal, hogy a város közepén megforduló tömérdek turista, ha akarja, tudja meg, volt egy evangélikus lelkész, aki személyválogatás nélkül szerette és mentette az üldözötteket. S függetlenül attól, ki mit prédikál a templomban, az onnan kijövők lássák, voltak olyanok, még evangélikusok is, akik számára ennek az egyetlenegy lelkésznek a szolgálata a politikai erkölcs normájává lett.

Igazán a közelmúlt állami gyűlöletkampányai tették láthatóvá, mit ér a szeretet vallását hirdető egyház. Ha komolyan veszi feladatát, ha tanít és gyógyít, akkor szükségszerűen ellene mond az őt messze meghaladó hatalommal bíró állami propagandának. Ha azonban nem így történik, akkor önmaga lényegét számolja fel, és nem segít rajta sem a múlt akárhány hőse, sem a jelen szerényen csordogáló állami apanázsa.

2019

A jövő mindig azoké, akik jelenükként élik. Ítéletet azonban csak a múltról mondhatunk, amely befejezett és megváltoztathatatlan – ha egyáltalán méltó az ítéletre. Méltóvá pedig az válik, amihez közünk van, azt nem felejtjük, míg magunkat el nem feledjük. Persze közösséget az is teremthet, ami megbotránkoztat, ami ellen tiltakozunk, s az is mi vagyunk, ami fáj. Elgondolhatatlan számomra, miképpen oldja békévé kudarcainkat, hiábavalóvá lett életünket a majdani ránk emlékező. Jézus és Jeremiás vagy akár Jób a kiengesztelődésnél többre tartja saját szenvedő személyességét, azt, amit Isten „álorcái”, az élet és a történelem, rejtve-takarva őriznek. Nem mindenki boldog, csak azok, akik éhezik és szomjúhozzák az igazságot, és akiket ezért üldöznek, olvassuk Máté evangéliumában.

Nem lesz ez másképpen tíz-húsz év múlva sem. Magyarország mindig Európa perifériáján lesz. Ha lett volna ereje és mersze, az Anjou uralkodók vagy Mátyás alatt beküzdi magát egy kedvezőbb pozícióba, de Mohács után már sem külső lehetőség, sem belső igény nem volt erre. Lehet, hogy ezt jelenti a határon élés: Világost és a kiegyezést, Trianont és Jaltát. Akik utánunk itt élnek majd, szintén e történelem örökösei. És az Európai Unió kísérletéé is. Ennek nincs vége, és ez nem csak a háborúnál vagy mindenféle állami erőszaknál jobb. Önmagában érték, hogy a tagállamok készek kölcsönösen gátját vetni bárki önző és diktatórikus igényének, még ha ódzkodnak is attól, hogy az igazi perifériát, Oroszországot, Ukrajnát és Törökországot Brüsszelbe invitálják. Az európai Bábel békéjét pedig csak valami méltányos és racionális gazdaság biztosíthatja.

Jámbor barátaim gyakorta emlegetik, hogy egy szép napon arra szeretnének ébredni, hogy nincs többé NER. Márpedig az addig van, amíg van rá igény. S az igényt nem a despotikus miniszterelnök találta ki, nem is ő hozta létre. Az elmúlt húsz év igazolni látszik a Fidesz és vezére aljas szándékait és módszereit. A magyar társadalom jelentős tömege évekig várt egy rá több együttérzéssel, sőt irgalommal tekintő kormányzatra. S hiába várt. Percemberkék dáridója zajlott, míg a javakból és az áhított biztonságból kiebrudaltak között szárba szökkent a gyűlölködés. Ami történt, nyilvánvalóvá tette, nincs társadalmi többsége annak az új, demokratikus berendezkedésnek, amelyet oly sok munkával hoztak létre 1988–1989-ben az ellenzéki kerekasztal körül ülők. A politikailag aktív felnőtt magyar lakosság jelentős tömege három egymást követő választáson elkötelezte magát e nyilvánvalóan autokratikus, sem Istent, sem embert nem tisztelő, hatalmi és anyagi érdekeiért bármire kész rezsim mellett. Nem felejti, és nem nézi el mindazokat a hitványságokat és léhaságokat, amelyeket a liberális-szocialista kormányok alatt szenvedett el. Még mindig nagyobb az undora a baloldaltól, mint haragja amiatt, hogy megvetik és kihasználják vagy – ha útban van, mint némely egyház vagy újság vagy egyetem vagy a hajléktalanok vagy az MTA – kivetik vélt s volt jussából.

Néhány írón, publicistán és tudóson kívül alig van valaki, aki ellenzéki politikát űzne. A szocialista párt sokszorosan kiüresítette magát: sem múltjához, sem a mai magyar dolgozókhoz, sem a nép valódi sorskérdéseihez nincs köze. Egyszerűen nem érdekli. Az LMP-nek, ha volt önálló elképzelése életről-halálról, már rég túltette magát rajta, csak lenni akar, mintha ez bárkinek javára lehetne. Egyedül a Jobbik próbál önmagához is hűséges meg pragmatikus is lenni, nem sok eredménnyel. Nagy ára van annak, ha valaki teljesítmény nélkül gyűlölködik. Megszűnve még kevesebbet ér, mint az a párt, amely toborzóin még kihagyta a félelemkeltést. A DK úgy viszonyul az MSZP-hez, mint tejszín a tejhez, ez ugyan a java, de kevés, és magában élvezhetetlen is. A pártelnök pedig a hiteltelenség kalodájába zárt igazi „muszáj Herkules”. A Momentum Mozgalom az egyetlen, amelyet még nem jelentéktelenített el a fantáziátlan lődörgés a magyar közéletben. De neki sem sikerült elevenen tartania azt a társadalmi méretű haragot, amely a múlt év végén fellobbant, majd ellobbant. Csak azt a hamis mantrát hallani tőlük változatlan odaadással, hogy minden rossz forrása az összes eddigi kormányzat, az öreg liberálisok, a régi és új szocialisták meg a Fidesz úgy mindenestül. Lehet egyszerűsíteni és agitálni, azt a látszatot keltve, mintha csak az időben volna eltérés a szocialisták és a Fidesz uralma között, lehet osztatlan közös felelősségként föltüntetni az elmúlt harminc évet, de épeszű ember nem tesz ilyet. Márpedig ezek az ifjak felettébb világlátott, racionális és talpraesett emberek. Talán azt gondolják, a magyar választópolgárok sokasága oly csökött és primitív, hogy nem érdemli meg az árnyaltabb, történetibb és méltányosabb kritikát, elég neki annyi: damnatus est! Átkozott minden, ami előttünk volt, szavazz ránk! Ez a tónus már ismerős. A Momentum politikusai ’antineriták’, elutasítják a rezsim ideológiáját és módszereit, de vajon miért imponál nekik az orbáni demagógia, ez az örökzöld döngölős?

Ez is hiábavalóság. Sőt, amit ezáltal meg lehet nyerni, az sem lesz más: hiábavalóság. Aki az ítélet idejét éli, nem mondhat mást. Csak a történelmi tudás és tapasztalat ítélheti meg dolgainkat. Az ítélet krízis, de nem kárhozat. Kárhozattá a krízis nélküli élet válik. Hálásnak nem kell lennünk azért, amit e kelet-európai neonáci populizmus a nyakunkra hozott, de úgy tűnik, ez teszi nyilvánvalóvá, kiben milyen lélek lakik, s ez vált ki tisztességes és racionális ellenállást kisemmizett kisegyházi hívekből, akadémiai dolgozókból, némely bírából és újságíróból. Az ígéret ideje akkor jön el újra, ha lesz annyi bátor ember, mint 1956 őszén, aki egyéni érdekeit meghatározott időre és a közös célért hátrébb sorolja, és nyilvánvalóvá teszi, áldozat nélkül a NER lebonthatatlan. Ez a feladat nemcsak a kisemberek tudatos összefogását igényli, hanem mindazon pártokét vagy civil intézményekét is, amelyek a fennálló hatalommal nem kötnek kompromisszumot. Ami napról napra történik, a Prédikátor szavait idézi emlékezetünkbe: „Láttam azt, hogy milyen sok elnyomás történik a nap alatt. Láttam az elnyomottak könnyeit, akiknek nincs vigasztalójuk. Elnyomóik erőszakosan bánnak velük, és nincs vigasztalójuk. Ezért boldogabbnak tartom a halottakat, akik már régen meghaltak, az élőknél, akik még életben vannak. De mindkettőjüknél jobb annak, aki meg sem született, mert nem látja azokat a gonosz dolgokat, amelyeket elkövetnek a nap alatt” (Préd 4,1–3). Ez krízis: meglátni és komolyan venni mindazt, ami történik, és azonosulni azokkal, akiket a hatalom elgázolt, akiknek nincs vigasztalójuk, akiknek nincs senkijük, hogy a pártjukat fogja, akik nem kellenek senkinek. Mert valóban, ha ez a kisember sorsa a földön, akkor világra jönnie is hiábavaló volt, s minden hiábavaló „a nap alatt”, míg újra el nem tűnik onnan.

Vagy épp ellenkezőleg, s ez is lehetőség: szembeszállni az elnyomással, a mindent tudatosan és hitvány indokból hiábavalósággá tenni próbáló hatalommal. És ez is krízis: először megmérettetni, vajon mit ér az életünk, s mi nem hiábavaló benne. Aztán küzdeni azért, hogy a Gonosz erőt ne vehessen sem rajtunk, sem a másikon, akivel együtt vagyunk az úton.

Ferge Zsuzsa
szociológus
Három évtized hullámzásai
a közjólét szemszögéből

A közel három évtized történései sokféle módon értelmezhetők. A legegyszerűbb és leggyakoribb összefoglalás szerint a rendszerváltás átmenet a már gyengülő egypárti diktatúrából a többpárti parlamenti demokráciába; a központi vezérlésű tervgazdaságból a piacgazdaságba; az – ideológiája szerint – osztály nélküli vagy két testvéri osztályból és egy rétegből álló struktúrából a munka és tőke szembeállására épülő osztálytársadalomba; az Európai Unióval való szembefordulásból az Unióhoz közelítésbe. A demokrácia tartozékaként megjelent a civil társadalom. Az új intézmények és struktúrák természetesen gyönge történelmi talajon állnak, három évtized pedig történelmileg nagyon rövid idő. Az alábbiak azt igyekszenek megvilágítani, hogy hol tartanak ma a fontosabb változási folyamatok elsősorban a közjólét szemszögéből nézve.

Állam és szociálpolitika

A jelenlegi államforma, azaz a többpárti parlamenti demokrácia jogi alapjait az 1990 utáni első törvények a lehetőségek határán belül viszonylag jól felépítették. Egy demokrácia azonban hosszú időt igényel mind ahhoz, hogy polgárai demokratákká váljanak viselkedésükben is, önazonosságukban is, mind pedig ahhoz, hogy intézményei összecsiszolódjanak. Sok konfliktus és néhány súlyos jogsérelem ellenére (mint az 1995. évi jogfosztó Bokros-csomag) az 1990-es alapokon álló politikai rendszer relatíve stabilan működött 2010-ig. Igaz, már 2010 előtt is voltak törekvések a rendszer gyengítésére. 2010-et követően azonban a Fidesz következetesen leépítette a demokrácia tartópilléreit, a súlyok és ellensúlyok rendszerét, korlátozza a jogbiztonságot, a sajtószabadságot, a tulajdon biztonságát, mind gyakoribbak az informális, féllegális, személyes alkuk. Mindez alapvetően megváltoztatta az állam jellegét, ami 2014 óta a hivatalos szóhasználat szerint is illiberális demokrácia. 1990 után a magyar kormány célja – a köz kívánságával összhangban – a nyugati jóléti államokhoz közelítés volt. Ezt a célt Orbán Viktor egy 2012-ben elhangzott beszédében egyértelműen elvetette. „A mi programunk az, hogy a nyugati típusú jóléti állam helyett, ami nem versenyképes, egy munkaalapú társadalmat alakítsunk ki.” A jóléti kiadások ennek megfelelően csökkennek, és helyüket egyre inkább a büntető és korrumpáló állam eszközei foglalják el. Ritt Bjerregaard dán miniszter mondotta 1980-ban: „Életbevágóan fontos annak a megértése, hogy a szociálpolitika és a jóléti rendszer azért funkcionálnak a tőkés országokban, mert a társadalmon belüli béke és rend biztosításának legelfogadhatóbb eszközei. A szociálpolitika nemcsak a legkívánatosabb módon biztosítja a magasan fejlett társadalom zökkenőmentesen folyamatos működését, hanem kevésbé költséges is mint egyetlen lehetséges alternatívája: az elnyomó eszközök – több rendőr, több börtön, több törvény és rend – alkalmazása.”1

Magyarország mégis az utóbbi alternatívát választotta, a munka állama a jóléti rendszer gyengítése mellett a büntető állam erősödését jelenti. A törvény és rend erősítését szolgálja többek között a rendőrök számának növekedése és felszereltségük javulása. A 38 000 rendőr mellett 100 000 bejelentett vagyonvédő van, bár csak közel 40 000 áll munkában. Valószínűleg ezzel összefüggésben 2010 óta jelentősen csökkent a bűncselekmények száma. A bűnelkövetők száma alig változott, viszont a bűnüldözés sikerességét mutatja, hogy 2010 óta másfélszeresére (18 000 fölé) emelkedett a fogvatartottak száma. Igaz, ezen az áron az EU-n belül Magyarországon a legzsúfoltabbak a börtönök. A szabálysértés megítélése szigorodik. A „lomizás”, az utcára kitett holmik elvitele korábban környezetet is védő jövedelemszerzés volt, ma büntetendő. Ha a cigány biciklijéről hiányzik a sárhányó, bírságolandó szabálysértés. Nemzetközileg is figyelemre méltó, hogy a közterületen alvó hajléktalanok, háromszori figyelmeztetés után, elzárhatók, miközben az államnak semmiféle hajlékbiztosítási kötelezettsége nincs. A családi pótlék 1990 óta feltétel nélküli gyerekellátás volt. Jelenleg 50 óra igazolatlan hiányzás után kifizetését felfüggesztik, ami évi 6–8 ezer gyereket érint. A hiányzás okaival azonban senki nem foglalkozik. A szabálysértési tételek szigorodtak, jelentősen nőtt a büntethető cselekmények száma és a szabálysértési büntetések összege. 2012 óta a szabálysértési értékhatár – húszezer forint – alá eső lopások elkövetőit is lehet elzárással büntetni, akkor is, ha a tettesek fiatalkorúak. Őrzőink tehát vannak. Védőink talán kevésbé. Elvileg a jólétünket segítőknek, problémáinkat megoldóknak nyilván ennél többen kellene lenniük, de számuk nehezen összegyűjthető. Ízelítőül annyit, hogy a családvédelmi és gyermekvédelmi központokban dolgozók száma csökkenőben van, s összesen mintegy 6 ezren vannak.

A „büntető állam” egyben bűnös állam is. Nemzetközileg rendszeresen mérik a korrupció mint a közhatalommal való bűnös visszaélés eszközét. Magyarország sosem állt különösen jó helyen a rangsorban.2 A Transparency International szerint „miközben világviszonylatban közepesen korruptnak tekinthető, Magyarország az Európai Unió leginkább korrupt tagállamai közé tartozik: tavaly – 2018-ban – csak két ország, Görögország és Bulgária nyújtott a magyarországinál gyengébb korrupció elleni teljesítményt. Magyarország az utolsó helyen végzett mind a V4 országok, mind az Európai Unióhoz 2004-ben csatlakozott tagállamok között.”3

Civil társadalom

A civil társadalom kérdését logikailag talán máshol kellene vizsgálnom. Minthogy azonban elvben az állam és a piac kontrollálására-korlátozására-kritikájára hivatott, gyakorlatilag közéjük ékelődik. Talán ez a legsikeresebb új rendszerelem, még ha gyenge is. Igaz, gyakran kiszolgáltatott pénznek és hatalomnak. Igaz, még nem mindig van saját hangja, igazi tartása. Igaz, vidéken, főként a kisebb településeken nagyon nehéz a helyi hatalom árnyékában civil mozgásokat kezdeményezni. Vannak „álcivil” kezdemények is, amelyek a gazdaság vagy a politika pénze ellenében civil színekben lobbiznak megbízóik érdekeiért. De civil szektor van, és szemmel láthatóan képes megújulásra, illetve arra, hogy új kihívásokra reagáljon. Pillanatnyilag azonban sok veszély fenyegeti. Az egyik veszély az, hogy az igazi civilség még nem elég erős az intoleráns szélsőjobb megállításához, amely magát a civilséget fenyegeti. Veszélyt jelent az is, hogy a kormány egyre kevésbé tűr bármilyen autonómiát. A kormány civilség elleni eszközei az eljárások költséges bürokratizálásától az indokolatlan zsarolásokig terjednek (például külföldről kapott pénz esetében). A jogvédő és migránsvédő civil szervezetek zaklatása már elkezdődött.4

Piac és szociálpolitika

A piacgazdaságra való áttérés a magántulajdon szentségét tekintette elsődlegesnek. A piaci átalakítást túlfeszített neoliberális szemlélet vezérelte. 1990 után rohamosan privatizálták, amit lehetett, a termelési eszközökön kívül a földet és lakásokat is. Noha a privatizálás szükséges és elkerülhetetlen volt, végrehajtása számtalan igazságtalanságot és súlyos károkat okozott.5 Kis és nagyobb üzemeket tett tönkre vagy számolt fel, lerombolta a már épp életképessé váló mezőgazdagsági termelőszövetkezeteket, károsította a külföldi piaci kapcsolatokat. A piacot korlátozó vagy kiegészítő intézkedések elégtelennek bizonyultak, az új egyenlőtlenségek tompítására vagy a károk enyhítésére túl kevés erőfeszítés és forrás jutott. A gyors piacosítás egyik következménye 1,5 millió munkahely elvesztése volt, miközben alig léteztek a munkanélkülieket segítő rendszerek. A következő 30 évben a többség talált valamilyen munkát, de a munkanélküliek korrekt ellátása máig nem oldódott meg. Ezzel egyidejűleg súlyos nehézséget okozott az infláció. A fogyasztói árak 25 év alatt 12-szeresükre nőttek. A rohamos pénzromlás az első 6-7 évben évente 20 százalék fölötti, egyszer 30 százalék fölötti inflációt jelentett. Az áremelkedések ellentételezésének merev elutasítása felbomlasztotta a jövedelmek és szükségletek színvonala és szerkezete közötti korábbi törékeny egyensúlyt. Az egyik következmény az életszínvonal 5-6 éven át folyamatosan tartó romlása, majd az 1995. évi Bokros-csomag utáni zuhanása volt. A reáljövedelmek 10 év után kerültek vissza a kiinduló, 1990-es átlagos színvonalra, de teljesen más eloszlásokkal. Az áremelés-ellentételezés elmaradásának másik következménye a súlyos rezsiadósságok felhalmozódása, ami a kirekesztési folyamat egyik előkészítője lett.

2010 óta a piac még az előző 20 évinél is távolabbra került ideáltipikus modelljétől. A releváns piaci információkat titkolják. A szabad verseny megszűnt. Az állam tetszése szerint rendezi át mind a tulajdonviszonyokat, mind a vásárlók és eladók esélyeit és privilégiumait. A piac elveinek megsértése a piaci kudarcok korrekciójánál sem érvényesül. Minthogy az állam többé nem „jóléti”, a piacról tartósan kiszorulók számára nincs rendszerszintű megoldás.

Társadalmi struktúra és szegénység

A társadalmi „struktúrát”6 talán csak az ötvenes évek erős diktatúrája idején alakította a maihoz hasonló mértékben a központi hatalom, illetve azon belül egyetlen személy, akkor a párt vezére, ma a kormányfő. 1990 után folyamatosan kristályosodott ki a gazdagok és szegények, a tőkések és tőke nélküliek szétválása, alkalmasint szembenállása. A tulajdon nélküli többség szerkezete homályos maradt.

2010 után több kormányzati törekvés érvényesült. A kormány egyik szlogenje a „középosztály erősítése”. Egy tőkés társadalomban a szervesen formálódó, polgárosodó középosztály fontos kiegyensúlyozó és normaadó szerepet játszhat. Nálunk más a történet. A miniszterelnök kiválasztotta azt a néhány vagy néhány tucat vállalkozót vagy menedzsert, akiket első számú szövetségeseinek tekint. Nekik jut a hazai és európai koncok túlnyomó része, közülük egyesek mérhetetlen összegekhez jutnak. E sokadik eredeti felhalmozás során hozzák létre mesterségesen az új „középosztályt”, illetve leggazdagabbjaikból az új felső osztályt. A leggazdagabbak a társadalom 1-2 ezreléke lehet. Hogy ami utánuk következik, az valóban középosztály-e, ebben a kutatók bizonytalanok. Több közelítés van.

Viszonylag egyszerű a jövedelmi eltérésekre épülő „jövedelmi rétegződés”. Az Eurostat, az OECD, a KSH egyaránt használja a fogalmat – a kategóriák közti annyi eltéréssel, hogy ne legyenek összehasonlíthatók (ami természetesen a szerző gonosz megjegyzése). A jövedelmi rétegeket a szerint alakítják ki, hogy jövedelmük mekkora része az épp középen lévő, úgynevezett medián jövedelemnek. Többnyire három, alsó-, közép- és felső jövedelmi réteget különböztetnek meg, de vannak finomabb felosztások, például az alsó osztályon belül leválasztják a legrosszabb helyzetűeket, a „szegényeket”. A felső rétegbe azok kerülnek, akiknek a medián kétszeresénél több jövedelmük van. Újabban nemzetközi probléma, hogy a jövedelmi középosztály gyengül, az egyenlőtlenségek növekedése a középosztály pénzét a gazdagokhoz tereli át (OECD 2019). Magyarországon ilyen „veszély” nem látszik. Ennek a jövedelmi alapú középosztály-fogalomnak alig van társadalmi tartalma, bár olykor hasznos leírás.

A jövedelmek teljes eloszlásából ennél több következtetés vonható le. A jövedelmi tizedek szerinti eloszlás szélei világosan mutatják az egyenlőtlenségek rohamos növekedését. A rendszerváltáskor mintegy négyszeres különbség volt a legkisebb és legnagyobb jövedelmű tized, azaz a legszegényebb 1 millió és a leggazdagabb 1 millió ember között. 2017-re a szorzó 8 fölé emelkedett. Az egyenlőtlenségek növekedése csak a gazdagoknál hozott emelkedést. Az alacsony jövedelműek pénze 2017-ben épp annyit ér, mint 30 évvel korábban. A felső tized jövedelmeinek reálértéke megkétszereződött.

A jövedelemeloszlásnál sokoldalúbb jellemzést ad a TÁRKI egy 2014. évi felvétele, ahol az emberek szubjektív osztályazonosulása alapján alakították ki a képet. Ezek szerint „felső osztály” nincs, senki nem sorolta magát oda. A többi csoport:

- felső középosztály: 2 százalék;

- középosztály: 27 százalék;

- alsó középosztály: 22 százalék;

- munkásosztály: 37 százalék;

- alsó osztály: 12 százalék.

Figyelemre méltó, hogy a munkásosztály önmagát nem akarja „leírni”, sokan szívesebben nevezik magukat munkásnak, mint szegénynek vagy alsó osztálybelinek.

Más elvekre, szándéka szerint Bourdieu tőkefogalmaira épített a legutóbbi nagy angol osztálykutatás, amelyet Magyarországon megismételtek. Az angol vizsgálat – szorosan nyomon követve a tőkekapcsolódások variációit – 7 osztályt definiált az elittől a prekariátusig. Ezek: elit; hagyományos középosztály; technikai fejlődéshez kapcsolódó középosztály; új, jómódú munkásosztály; kialakuló szolgáltatói osztály; hagyományos munkásosztály; prekariátus.

A magyar kutatás az alábbi csoportokat különböztette meg:

- elit (2 százalék, legfeljebb 200 000 ember);

- felső közép (10,5 százalék, szűk egymillió ember);

- feltörekvő fiatalok (6 százalék, mintegy félmillió ember);

- vidéki értelmiség (7 százalék, 600 000–700 000 ember);

- kádári kisember (17 százalék, mintegy másfél millió ember);

- munkások (16,5 százalék, mintegy másfél millió ember);

- sodródók (18 százalék, 1,6–1,7 millió ember);

- leszakadtak (23 százalék, bő kétmillió ember).

A csoportok egyszerre beszédesek és zavarosak. Elvben itt is követték a tőketípusok kapcsolódását, de nem tudták ehhez tartani magukat. Így a magyarázó változók között hol a korcsoport, hol a „kádári” kisember, hol a települési egyenlőtlenség jelenik meg. A változók mintegy ötletszerű bővülése azonban homályossá teszi a csoportosítás logikáját. Ami még figyelemre méltó, hogy az angol felméréssel összehasonlítva élesen kiütközik az angoltól eltérő történelem, nincs történelmileg beágyazott, megállapodott középosztály, nincs tradicionális munkásosztály, viszont szétválik a prekariátus. A sodródók és leszakadók együttes tömege óriási, együtt közel négy millió ember.

Saját, még nyilván kiforratlan struktúraképemben az alábbiak a fő csoportok:

- 1–2 ezrelék művi (kormány által létrehozott) elit a hatalmi-gazdasági összefonódás csúcsán;

- egy új, talán 15–20 százaléknyi vállalkozó-menedzser réteg többé-kevésbé jelentős tőkével;

- 8–10 százalék körüli, sok okból elbizonytalanodó értelmiség;

- a viszonylagos biztonságban (mert úgynevezett határozatlan munkaviszonyban) álló fizikai és szellemi munkások, (30–35 százalék körül), akik között sok lehet az önmagát a munkásosztályhoz tartozónak valló;

- a sokkal bizonytalanabb munkákat végző prekariátus (1,5–2 millió);7

- és a tartósan kiszorulók, kirekesztettek (nagyjából 2 millió ember).

A leszakadók, véglegesen kirekesztettek a szegénység meghatározó része, de a prekariátus jelentős része is szegény. A cigányok többsége ma már e két nagy csoporthoz tartozik. E két csoport között inkább forgóajtó van, mint éles választóvonal. A szegénység valamilyen formája közös sorsuk.

A szegénységet persze érdemes lenne közelebbről is meghatározni, de ez nem könnyű. Ezer arca és mérési módja van. Az Európai Unió javaslata alapján a szegénységet és kirekesztettséget három mutatóval mérik. Az egyik egy relatív jövedelmi szegénységi ráta, az egy fogyasztási egységre számított középérték 60 százaléka alatt élők aránya. Az arány Magyarországon 14-15 százalék körüli, közel az európai átlaghoz, nem túl magas és alig változott. (Az „alacsony” arány még mindig másfél millió ember egy tízmilliós országban.) Minthogy relatív mutató, inkább egyenlőtlenséget, mint színvonalat mér. A másik mérték az, hogy a család hány felnőtt tagjának van munkája. A nagyon alacsony munkaintenzitású családok aránya az EU-ban 10 százalék körüli, nálunk 2012-ben 14 százalék, 2016-ban csak 8 százalék. A „munkaszegénység” előbb csak a közmunka miatt csökkent jelentősen, az utóbbi években már az igazi piacon elhelyezkedés segítségével is. A harmadik szegénységi elem az anyagi javak hiánya, a „depriváció”, az, hogy mit engedhet meg magának a család. Az anyagi deprivációs arány 2012-ben az EU-ban 20, Magyarországon 45 százalék volt. 2016-ra a gazdasági helyzet javulásával az arány 30 százalékra csökkent. Ez továbbra is az európai átlag kétszerese, de sok kis javulás van a mindennapi fogyasztásban: többen tudnak kétnaponként húst venni, többen tudják a lakásukat fűteni, stb. A munkaszegénység és az anyagi depriváció csökkenése miatt a három mutató együttese, azok aránya, „akik a szegénység és társadalmi kirekesztés kockázatának” vannak kitéve, ugyancsak jelentősen, 2010 óta félmillióval csökkent, ami mindenképpen jó hír. A csökkenés sajnos inkább felületi. A tartós, mély, jövőre ható jelenségek, a zsúfolt és egészségtelen lakásviszonyok, a 16 éves kori iskolaelhagyás, a területi és iskolai szegregáció stagnálnak vagy romlanak, ami a szegénység átörökítését és a kirekesztés folytatását vetíti előre.

A szegénységet egy további oldalról mutatja be a létminimum alatt élők száma. Ezt a KSH 2015 óta hivatalosan már nem számolja ki, de módszereit szigorúan követve mások ezt megteszik helyette.8 A létminimum sosem szegénységi küszöböt, hanem relatíve tisztes megélhetési küszöböt jelentett. E minimum alatt 2012 táján 4 milliónál több ember, a lakosság 42 százaléka élt. Ma ez az arány valamivel 4 millió alatt lehet, ami még mindig magas szám.

A hatalom és a szegénység viszonya torz. Egyrészt a szegénység a politikai közbeszédben nem szerepel, mintha a hatalom egyszerűen nem venne róla tudomást. Lázár János mondta egyszer, hogy akinek nincs semmije, az annyit is ér. A jelenlegi szociálpolitika ennek az állításnak a szellemében tevékenykedik. Másrészt, a szegénységet igyekeznek láthatatlanná tenni a társadalom többi része számára a lakóhelyi izoláció és az intézményi szegregálás kombinálásával. A szegénység növekvő hányada él falvakban, a gettósodó települések és térségek száma folyamatosan nő. Harmadrészt erősödik ezen a téren is a büntető állam szelleme. Ez jól illeszkedik a kormányzat társadalmi dezintegrációt szolgáló gyűlöletpolitikájához, aminek újabb építőkövei a migránsozás, a Soros-színekben megjelenő antiszemitizmus, az iszlámellenesség és az Európai Unióval való szembefordulás, legújabban pedig (az Akadémia kapcsán) a tudás, illetve tudósok elleni nyílt uszítás.

A közjó felsorolt hiányait, a növekvő egyenlőtlenséget és szegénységet a szociálpolitika lenne hivatva kezelni. Az európai szociális modellben kiemelt helyet kapnak a különböző típusú – alkotmányos, emberi, szociális, szabadságot biztosító – jogok; a méltóságérzet erősítése; az újraelosztás jelentősége; az egyenlőtlenségek csökkentése, az életesélyek növelése; a szegénység, a kirekesztés, a diszkrimináció gyengítése; a szociálpolitika alakításának demokratikus folyamatai. Az 1990 és 2010 közötti évtizedekben Magyarország messze került az európai modelltől. Szociálpolitikájában, néhány 2010 után felbukkanó konzervatív elemen túl, nem ismerhetők fel koherens célok vagy valamilyen európai értékrendszer. Ezt a politikát törések, a következetes építkezés és a súlypontok hiánya jellemzik.9 Orbán Viktor politikája a korábbiakhoz képest voltaképpen koherens. A szociálpolitikában is elsődleges cél a hatalom koncentrációja. Ezen túl fő jellemzők a demokratikus eljárások és intézmények gyengítése; a központosított elosztás gyakori torzítása a jobb helyzetűek javára; számos szociális jog, például a megélhetési minimumhoz való jog gyengítése.

A redisztribúció forrásai:
mit hogyan gyűjt be az állam?

A magyar államháztartás (központi költségvetés, önkormányzatok, társadalombiztosítás) költségvetési elvonása, amelyből az állam teljes működését finanszírozzák, nagyjából a 2000-es évek európai átlagos szintje körül, valamivel a fölött van: az állam a GDP mintegy felét gyűjti be. Az európai mezőnyben 50 százalék feletti elvonást többnyire a skandináv országokban találunk. Az Unióhoz 2004 után csatlakozott közép-kelet-európai országokban az állami jövedelemelvonás alacsony vagy épp a legalacsonyabbak között van. Magyarország a tartós kivétel ebben a körben: az új tagországok között folyamatosan nálunk a legmagasabb az elvonási arány. A bevételek és kiadások között az országok többségében manapság már csak néhány százaléknyi a különbség. A maastrichti előírások szerint a kiadási többlet maximuma a GDP 3 százaléka lehet. Magyarország az EU összes országajánlása közül a költségvetési hiányra és az ország adósságcsökkentésére vonatkozó ajánlásokat veszi komolyan. A többi ajánlást, kivált a társadalmi jellegűeket, mint a munkanélküli ellátások javítása és a kirekesztés csökkentése, papíron elismeri, a gyakorlatban mellőzhetőnek tekinti.

Az állami bevételek alábbi részletezése sok bizonytalanságot tartalmaz, két fő okból. Az egyik az, hogy alig vannak nyilvános és követhető adóstatisztikák és államháztartási statisztikák. A másik ok a folyamatos, gyakran követhetetlen jogszabályváltozások sora. 2017 táján nagyjából a következők állíthatók: a teljes 50 százalékos állami bevételből mintegy 30 százalék kormányzati bevétel, a többi az önkormányzatokon, a kötelező biztosítási alapokon keresztül kerül be az államháztartásba. A kormánybevételek közel fele, a GDP 10 százaléka forgalmi adó. Ennek kulcsa a világon a legmagasabb, 27 százalék. A szociális járulékok, amelyekre a munkáltatók panaszkodnak, a GDP 13 százalékát jelenti. A közvetlen adók (fő tételük a személyi jövedelemadó), amelyek a legszélesebb ellenállást váltják ki, már csak 5 százalékot tesznek ki. Nem meglepő, hogy a kormány szükség esetén a legszívesebben továbbra is a forgalmi adót emeli.

1988-as magyarországi bevezetésekor a személyi jövedelemadó európai típusú, progresszív rendszer volt. A progresszivitást, olykor kisebb hullámzásokkal, 1989 óta fokozatosan csökkentették, a Fidesz pedig teljesen megszüntette. A legalacsonyabb adókulcs az induláskor a 0 kulcs volt, vagyis a szegényebbek nem adóztak. Ezt a könnyítést a Bokros-csomag szüntette meg 1997-ben, de azóta egyetlen kormány sem állította vissza. A felső adókulcs 1988-ban 60 százalék volt. Ez csökkent le olykor fokozatosan, olykor ugrásszerűen, 2016-tól 15 százalékra. Főként a jobb helyzetűek számára jelentenek előnyt az adókedvezmények is, mint az újabban évente emelkedő családi adókedvezmény. Az adóhoz hasonlóan csökkent, illetve egyes csoportoknál meg is szűnt az örökösödési illeték. Ez tovább növeli az egyenlőtlenségeket.

A közvetlen adók egyik alcsoportja a társasági adók. Noha ezeknek nincs közvetlen összefüggésük a szociálpolitikával, társadalompolitikailag fontos kérdés, hogy milyen mértékű adót vet ki egy kormányzat a termelőkre, illetve a profitra. Magyarországon ez az arány az utolsó 25 évben erősen csökkenő. A jelenlegi igen kíméletes (jellemzően 10 százalékos) társasági adó Kelet-Európában általános, Nyugaton ennél jóval magasabb.

Az állami bevételek további viszonylag jelentős eleme a munkavállalással kapcsolatos járulékok, amit a társadalombiztosítás intézményének megszüntetése ellenére még tb-járulékként emlegetnek.(A fentebb említett szociális járulékok ide tartoznak.) Ennek befizetésében csökkent a munkáltatókra, nőtt a munkavállalókra eső hányad. Pontosabban, minthogy a társadalombiztosítás mint szerződéses viszony megszűnt, a munkáltatói járulékok már egyenes adókká váltak. Az államilag szervezett univerzális „társadalombiztosítás” nemzetközileg nem példátlan. A szokatlan Magyarországon az, hogy a változásokról és azok következményeiről semmilyen társadalmi vita, egyeztetés nem volt.

A központosított újraelosztás

A magyar jóléti újraelosztás GDP-hez viszonyított aránya globális szinten közepes, Európában az átlagnál (ami közel 30 százalék) 10 százalékkal kevesebb. Az országok többségében a szociális kiadások valamennyire igazodnak a szükségletekhez, például a válság nyomán mindenütt nőttek, Magyarországon azonban 2010 óta szinte folyamatos a csökkenés.

A teljes költségvetési kiadásszerkezet az európai országokban eléggé hasonló, de azért vannak országonként sajátosságok. Magyarországon az európai átlagnál magasabb arányúak az államháztartás működési költségei és a gazdaságot támogató kiadások. Ezért jut aránylag kevesebb a szociális védelemre, azaz a társadalombiztosítási és jóléti szolgáltatásokra.

A jóléti funkciókon belül a három legnagyobb tétel az oktatás, az egészségügy és a szociális védelem. Az oktatásra nagyjából az európai átlagnak megfelelő 5 százalékos arányban költünk. Ennél jóval magasabb, 6,5-7 százalékos arányt csak a skandináv országokban találunk. Az egészségügy esetében zavarosabb a kép a magánkiadások miatt. Úgy tűnik, hogy az összes kiadás (magánkiadásokkal együtt) az európai átlag körül van, a kormányzati kiadás pedig (a GDP 5 százaléka körül) inkább az átlag alatt. Komoly elmaradás a „szociális védelmi kiadások” arányában van. Ezen belül a nyugdíjaknál a kiadás aránya az európai átlag körül maradt. A lakástámogatás csökken, ma az európai átlag fele. A segélyezési arány alacsony, szabályrendszere hullámzó. A segélyeket először az 1991. évi szociális törvény szabályozta. Fokozatosan kötelező ellátás lett az időskorúak járadéka, a foglalkoztatást helyettesítő támogatás (ami a munkanélküli segélyezést takarja), az egészségkárosodási és gyermekfelügyeleti támogatás, az ápolási díj, a közgyógyellátás, a rendszeres segély, a normatív lakástámogatás és az adósságcsökkentés. Ezek közül az utolsó három 2015-ben megszűnt, a többi feltételei nehezedtek. Ezzel (és más kifejezésváltoztatásokkal, például a GYES esetében) a szociálpolitika hivatalos szótárában megszűnt a segély fogalma. 2010-ig a jogok bővítése, 2010 óta a jogok szűkítése az inkább jellemző. Kiemelkedő fontosságú a munkajogok változása.

A 20. század egyik nagy társadalmi vívmánya a munkajog megerősödése volt. Az utolsó évtizedekben a munkavállalói oldal gyengülése a munkaerő korábbinál jóval nagyobb kiszolgáltatottságát, ezzel jogainak gyengülését hozta magával. A munkajogok gyengítése elsősorban a munkaerőnek a vállalati érdekekhez fűződő szabad mozgatását (felmondást, áthelyezést, munkaidő rugalmas változtatását stb.) jelenti. A munkavállalók saját igényeik szerinti mozgása korlátozottabb. A nemzetközi mozgás lehetőségeit az EU-n belül is számos szabály késleltette és nehezítette. Az országon belüli szabad mozgás jogilag biztosított, a gyakorlatban a közlekedés és a lakhatás költségei korlátozó tényezők.

Milyen jövő várható?

Sosem voltam jó jövőlátó. Ma a szokásosnál is nehezebb jósolni, mert a kormány a hatalmat centralizálja és aktívan használja, de a beavatkozások célja és értelme homályban marad. A miniszterelnöknek nincs leírt programja. Az eddigi jogszabályi és intézményi módosítások alapján csak néhány tendenciát tudok nem is annyira hipotézisként, mint sejtésszerűen felvázolni.

A társadalmi integráció további gyengülése valószínűsíthető, több okból és több értelemben is. A miniszterelnök az ország politikai megosztására törekszik. Ezt szolgálta 2010 táján a nemzeti kontra nem-nemzeti felosztás, amit 2018 táján a bevándorláspártiak és bevándorlásellenesek szembeállításával egészített ki. Az integrációs politika rovására nyert teret a gyűlölet politikája. A szociálpolitikában – a szociális ellátásokban is – ezek a törésvonalak sok formában jelennek meg, például érdemesek és érdemtelenek között, fizetni képesek és fizetésképtelen, ezért lassan sokféle ellátásból kiszorulók között, teljes jogú és jogaiktól többé-kevésbé megfosztott állampolgárok között.

A másik dezintegrációs ok az egyenlőtlenségek növekedése, amelyek mögött hol a piac „szokásos” és nem eléggé szabályozott működése, hol pedig kifejezett kormányzati szándék húzódik meg. A kormányzati szándék hivatalos kifejezése a „középosztály támogatása”, ami a gyakorlatban a közép- és felső osztályok előnyeinek, illetve a szegények hátrányainak növelését jelenti. A szegények egy része egyre inkább kiszakad a társadalomból, szorul be szegregátumokba, leszakadó falvakba és kistérségekbe.

A jövő fejlődési irányát különböző szakpolitikák szabályozzák újra. Ezek közül nem megnyugtató a továbbtanulás nehezítése a tudás századának nevezett 21. században. Aggasztó az Európai Uniótól távolodás. Károkat okozhat a környezetvédelem gyengítése, például az önálló környezetvédelmi és természetvédelmi hivatalok megszüntetése, alkalmasint minisztériumokba beolvasztása. Csökken az engedélyhez kötött építkezések köre, ami nagyobb szabadságot jelent, de veszélyeztetheti például a városképek harmóniáját.

Epilógus

Ahogyan a tanulmányban már említettem, az európai szociális modell vezető értékei a szabadság, az emberi és szociális jogok tisztelete és gyakorlatba átültetése, a méltóságérzet erősítése. Mindehhez demokratikus, a köz részvételével kidolgozott szociálpolitikára van szükség, amelynek céljai között szerepel az egyenlőtlenségek csökkentése, az életesélyek növelése; a szegénység, a kirekesztés, a diszkrimináció gyengítése. Valójában a modell tehát a felvilágosodás értékeire épül, amelyeket máig sokan magunkénak vallunk. A magyar szociálpolitika 1990 után igyekezett ezeket az értékeket és célokat valamennyire figyelembe venni, ha kormányonként nagyon eltérő mértékben is. Így például erősebb volt a törekvés az egyenlőtlenségek csökkentésére mint a diszkrimináció gyengítésére, vagy többet foglalkoztak a jogok erősítésével, mint az emberi méltóság tiszteletének elfogadtatásával. 2010 óta azonban azok a lépések dominálnak, amelyek szembemennek e célokkal és értékekkel, ami a fentiek szerint a szociálpolitikában is érzékelhető. Társadalmi alapjövedelem továbbra sincs, viszont lehetnek egyének és csoportok, akik minden jövedelemből, a segélyekből is kimaradnak. A teljes jövedelemhiány törvényesítése ezekben az esetekben valójában megvonja az élethez való jogot. A hajléktalanok közterületről való kitiltása sérti a szabadságot és a méltóságot, erősíti a kirekesztést. A továbbtanulás korlátozása és anyagi feltételekhez kötése növeli az életesélyek egyenlőtlenségét. A felvilágosodás eszményeivel való szembefordulás voltaképpen a modern európai civilizáció ideális modelljének elutasítása. A gyakorlatban a politika ilyen lépései aláássák a társadalmi integrációt és civilizációt. Nyitott kérdés, hogy mikor lesz képes a társadalom e folyamatok megfordítására.

Földes György
történész
A globalizáció
mint erkölcsi probléma

Sokféle lehetőség kínálkozik az elmúlt három évtized értékelésére, tanulságainak megvonására. Ezért elvileg arra is, hogy a közelmúltból és a jelenből következtessünk a belátható jövőre. Ám ez ma cseppet sem egyszerű feladat. Nem azért, mert nem tudunk tudományosan érvényest mondani a világban, Európában és Magyarországon lezajlott évtizedes változásokról. Azért nem egyszerű, mert most olyan gyorsak a változások, hogy szinte lehetetlen az előzményekből, az elmúlt évek történéseiből kikövetkeztetni a következő időszak fejleményeit. Technológiai utópiák és környezeti, népesedési katasztrófa-forgatókönyvek néznek egymással farkasszemet a könyvespolcokon és a köztudatban. A globális problémák megoldására összefogást sürgetők vészkiáltásai összekeverednek a nemzethalállal riogatók ricsajával. A világ – talán Kína kivételével –, Európa és a félperiféria országainak jelentős része, köztük Magyarország is védekező, „nemzetvédő” alapállást vett fel.

Ma kisebbségben vannak azok, akik hisznek a haladásban, és többségben azok, akik nem bíznak abban, hogy a problémák megoldódnak, a dolgok jobbra fordulnak az idők előrehaladtával. Ez elégséges ok sokak számára, hogy ne törődjenek a jövővel, és belefeledkezzenek napi gondjaikba vagy napi szórakozásaikba, rutinjukba: „az annak örülj, ami van, és ne búsulj azért, ami nincs” jeligéje alatt. Nincs a társadalmakat mozgósítani képes jövőkép. Inkább a rosszabbtól való rettegés bír tettekre embereket. Ám éppen a félelem az, amely ugyanakkor sokakat le is bénít, mert a cselekvés mint aktív védekezés is konfrontációt jelent a status quo védelmezőivel. Aki ezt az összeütközést vállalja, úgy érzi, könnyen kerülhet a jelenleginél rosszabb helyzetbe.

Lukács György mesterétől választott mottót Az esztétikum sajátosságaihoz: „Nem tudják, de teszik.” Ezzel a tömör megállapítással jellemezte Marx a társadalom működési mechanizmusát, azt a folyamatot, amely a létfenntartáson túl vezet, és a termelési viszonyok társadalmi újratermelését eredményezi. Anélkül alkotjuk meg történelmünket, hogy ez lenne a célunk, hogy lenne konkrét elképzelésünk a jövőről. Mondhatnánk: ebben a tekintetben nem hozott változást sem az elmúlt évszázad, sem az elmúlt harminc év. Csakhogy nem így van. A múlt század – többek között – egy, a társadalom, a gazdaság és a politika radikális átalakításával járó jövőépítési kísérletről és annak kudarcáról szólt. A radikális szocialisták, a kommunisták úgy vélték: tudják, és ezért tették is. Az eredmény, mint eddig mindig a történelemben, más lett a szándék szerintinél. Sőt maga a kizsákmányolás felszámolására tett kommunista kísérlet előbb rengeteg áldozattal járt, majd kudarcot is vallott, súlyos érveket adva azok kezébe, akik az igazságosság eszményét káros utópiának tartják.

A dolog azért mégsem ilyen egyszerű. Nem mondhatjuk, hogy a rendszervitában, hidegháborúban győztes tőkés rend ugyanolyan módon működne, mint a 19. században, hogy az állam csak az éjjeliőr szerepét töltené be, és csak vigyázná a magától működő piacgazdaságot és társadalmat. A tudatosság, a politika – akár köz-, akár pártpolitikaként jelen van a jóléti állam működésében. Ma tehát egymás mellett működik a nem tudatos és a tudatos cselekvés a modern társadalom életében. Annyira, hogy rátekintve a világ, a gazdaság, a társadalmak alapvető problémáira, az erről szóló irodalomra és az ezzel foglalkozó politikusi megnyilatkozások tömegére, különösebb kockázat nélkül megfogalmazhatunk egy másik tézist is: „tudják, de mégsem teszik”. Tudják, hogy a növekedés mai módja a gazdaságban hosszabb távon fenntarthatatlan. Tudják, hogy az egyenlőtlenség mai mértéke robbanásokhoz vezethet a társadalmakban. Tudják, hogy a klímaváltozás a küszöbön áll. Ezek ellen a fenyegetések ellen mégsem tesznek sem a tőke tulajdonosai, sem a politikai elitek, sem az „egyszerű emberek”, vagy legalábbis nem elegen tesznek és nem eleget tesznek az elfogadhatatlan, súlyos következményekkel fenyegető folyamatok ellen. Miért nem, ha tudják, hová vezethetnek ezek, miért nem, ha megvannak a megelőzéshez, orvosláshoz szükséges eszközök, erőforrások, intézmények? Miért van sokunkban az az érzés, hogy kicsúszik az emberiség kezéből a saját sorsa? Miért érezzük úgy, hogy a népek, nemzetek ki vannak szolgáltatva náluk nagyobb erők kényének-kedvének? Ahhoz, hogy ezekre a kérdésekre válaszolhassunk, együtt kell vizsgálnunk a két paradoxont: a „nem tudják, de teszik”-et és a „tudják, de nem teszik”-et. Reményeim szerint ezzel közelebb jutunk a globalizált világ működésének, társadalmi, politikai lélektanának megértéséhez. Emellett azt hiszem, értelme van azt a kérdést is vizsgálni, hogy miként maradt jövőkép nélkül a világ harminc évvel az európai államszocializmusok összeomlása után és a globalizáció világhódításának közepette?

Idézzük fel, milyen problémák foglalkoztatták az emberiséget, a népeket, köztük a magyarságot három évtizeddel ezelőtt, akkor, amikor leomlott a vasfüggöny, és elhárult az utolsó akadály a tőke terjeszkedése elől. Már akkor napirenden volt a túlnépesedés, a pusztuló környezet. 1989-ben a hidegháború eldőlt, s emiatt csökkent a tömegpusztító eszközökkel vívott háború veszélye. E legáltalánosabb témák mellé sorakoztak az ugyancsak majd minden társadalmat érintő problémák, mint a szegénység, a fejlett országokhoz történő felzárkózás nehézsége.

Milyen megoldásokat ajánlottak az új helyzetben a nagy ideológiák, milyen jövőt festettek a társadalmak számára? Érdemes a rövid áttekintést az akkor győztes liberalizmussal és akkori formájával, a neoliberális gazdaságfilozófia és a neokonzervatív társadalmi-politikai felfogás jellemzésével kezdeni. Ez a Nyugaton hegemón szerephez jutott áramlat azt hirdette, hogy a piacot szabadon kell hagyni, az állam költekezését meg kell zabolázni. A szabad tőkefelhalmozás magával húzza a társadalom egészét, a növekedés áldásaiból előbb-utóbb a többség is részesül. A vagyoni és jövedelmi egyenlőtlenség kiküszöbölhetetlen, és nem a szükséges rossz, hanem igazi motivációs tényező, mert mint ilyen, a versenyben való részvételre, és nem a szociális támogatások megszerzésére, nem a járadékok utáni hajszára ösztönöz. Ez az ideológia a nyolcvanas évek technológiai-informatikai forradalmával, az államszocializmus térdre kényszerítésével és a legnagyobb, legerősebb tőkésállamokkal a háta mögött hatékonyan működött, egészen az első 2000-es évtized utolsó harmadáig. A neoliberalizmus híveinek sikerült elfogadtatniuk a társadalmak középső csoportjaival belül, a gyengébb gazdaságokkal rendelkező államokkal pedig kívül, hogy az erősebbek által diktált feltételekkel szálljanak be a versenybe.

A baloldalon talpon maradt szociáldemokrácia előbb szembeszállt ezzel a fő áramlattal, és 1989-ben még a demokratikus szocializmus mellett állt ki. Ez a program azonban nem vonzotta a fejlett nyugati társadalmak új középosztályát, amely inkább arra összpontosította erejét, hogy kihasználja a modernizáció új hullámát, a gazdasági-társadalmi struktúra átalakulását, minthogy ennek az átalakulásnak a veszteseivel szolidarizáljon. Felismerve ezt, a szociáldemokrácia is elfogadta a tőkés globalizáció szabályait, és a harmadik út, az „új közép” meghirdetésével állt elő. Ez az irányzat politikai sikereket tudott felmutatni az angolszász világban és Németországban. Az útkeresés indokolt volt, de a harmadik útról kiderült: járhatatlan. A szociáldemokrácia a gazdaságpolitikában nem hozott újat az akkori neoliberális mainstreamhez képest, szociálpolitikája pedig nem elégítette ki a bizonytalanság helyett biztonságra váró tömegeket. Így aztán bekövetkezett az, amire nem számított senki: a centrumországok többségében a baloldal nem tudta kihasználni a 2007–2009-es gazdasági válságot. Ahol a baloldal hatalmon volt, ott szorítania kellett a nadrágszíjon, ahol nem, ott nem tudta magáról elhitetni, hogy képes a válság kezelésére és terheinek csökkentésére.

Ebben az időszakban bizonyos sikereket tudtak felmutatni a zöld és emberi jogi mozgalmak, nem annyira önálló erőként, inkább a közvéleményre, közpolitikára gyakorolt hatásukban.

Másként alakult és alakul a helyzet a félperiférián és ott, ahol a gazdasági, politikai elit és a többség közötti szakadék áthidalásának a programjával megerősödött a populista nacionalizmus. Ez részben annak is köszönhető, hogy az államok beszorultak a globalizált tőke és a helyi társadalmak közé, és egyre kevésbé képesek az ellentétes elvárásoknak egyidejűleg megfelelni. Ilyen körülmények között a globalizáció „relatív”, így a középosztálybeli státuszában „veszélyeztetett” rétegek és az „abszolút vesztesek”, azaz a legnehezebb helyzetben lévő lakossági csoportok mint a nemzet tagjai várják el, hogy az állam megvédje őket a lecsúszástól vagy a még rosszabbtól, a teljes ellehetetlenüléstől.

A periférián vallási köntösbe öltözve megjelent és megerősödött a szélsőséges konzervativizmus: a fundamentalizmus. A külső övezetben több helyi háború, polgárháború és a terrorizmus zilálta szét, rontotta tovább a helyzetet. E két folyamat következtében még erősebbé vált a migrációs nyomás.

Jól fémjelzi a kilencvenes és a kétezres évek közötti különbséget két, amerikai ideológusok által megfogalmazott tézis. Előbb Francis Fukuyama a liberalizmus, a liberális elveken nyugvó világrend győzelmét ünnepelte úgyis, mint a történelem végét. Néhány évvel később, az Egyesült Államok ellen intézett terrortámadás fényében Samuel P. Huntington a civilizációk összecsapását jósló tétele került a nemzetközi közvélemény figyelmének és vitáinak középpontjába.

A történelem végéről szóló tétel elfogadása ideológiai fegyverletételt jelentett volna a liberalizmus előtt. Erre azonban maga a „történelem” nem adott időt, mert a fundamentalisták egy része fegyvert ragadott, és ezzel mintegy visszaigazolta a civilizációk harcáról született elméletet. Mára odáig fajult a dolog, hogy a liberalizmus sokak szemében szitokszóvá, ideológiai bűnbakká vált a fél- és az egész periférián. Az ebben az övezetben található országok elitjeinek egy része a tekintélyuralmat választja önvédelmi eszköznek. E csoportok úgy lépnek fel, mint a nemzet védelmezői, akiknek politikai és gazdasági uralma a garanciája a nemzet fennmaradásának, a bizonytalan, illetőleg ellehetetlenüléssel fenyegetett társadalmi csoportok biztonságának. Eközben az államok továbbra is rákényszerülnek arra, hogy kedvező feltételeket garantáljanak a külföldi befektetések számára, mert kénytelen-kelletlen tudomásul vették: gazdaságuk csak úgy működhet, ha része marad a globalizált piacnak.

Van az alkalmazkodási kényszernek egy másik kiáltó ellentmondása is. Valójában ez a stratégia megfosztja a többséget a középosztályosodás lehetőségétől, attól, hogy az aktuális politikai hatalomtól független egzisztenciát szerezhessen. Ez történik az állami megrendelések elnyerésének lojalitáshoz kötésével, illetve a demokrácia és a jogállami működés korlátozásával. Ehhez csatlakozik, hogy a többség számára – szemben az esélyegyenlőséggel kapcsolatos elvárásokkal – az oktatás nem tölti be a mobilizációs csatorna szerepét, és nem ruház fel azzal a műveltséggel sem, amely kellő kompetenciával látná el a fiatalokat politikai jogaik aktív gyakorlására. Műveltség és valóságos közösségek hiányában az emberek nem készülhetnek fel arra, hogy ne csak szavazógépként, hanem a politikai közösség tagjaként vegyenek részt a közös ügyek eldöntésében, megoldásában. Ezt a kizárási-kizáródási folyamatot segíti a kereskedelmi média, amely nem állampolgárnak, hanem csak fogyasztónak tekinti olvasóit, hallgatóit és nézőit. Különösen nagy baj, ha ezt a tendenciát nem ellensúlyozza a közmédia. Mindez együtt ahhoz vezet, hogy a társadalom nagy része nem tagja sem a politikai, sem a kulturális nemzetnek. Ennek elleplezését szolgálja a jelenkori nacionalizmus. A blokkoló hatást tovább fokozza, ha olyan választási rendszer van, amely szinte lehetetlenné teszi a hatalomváltást. Ez a leírása az oligarchikus berendezkedésnek sok országra igaz, de Európában Magyarországra a leginkább.

A fenyegető jövő képét lebegtetve a múltba menekülni, a nemzetállamok falai közé zárkózni, az egyetemesség elvével szemben a nacionalizmust állítani. Ezek lennének a megfelelő válaszok a globális kihívásokra? Mielőtt nemmel válaszolnánk, vizsgáljuk meg röviden, miért alakult úgy, hogy sokan felelnek igennel. Persze könnyebb a bennük rejtőzködő rossz szándékra, önzésre stb. hivatkozni, mint azt elemezni, miért is történt ez a megtorpanás, visszafordulás.

Az elmúlt időszak nyertesei, lett légyenek ők a globalizációs folyamatok vagy az állam kedvezményezettjei, a jelenlegi működési mechanizmusok fenntartásában érdekeltek. Sikerük, hogy ezt el tudják hitetni a relatív és abszolút vesztesek nagy részével is. A többség úgy ítéli meg, hogy a ma uralkodó rendszer megváltozhatatlan, a gazdasági, politikai és kommunikációs hatalmat birtokló elitek leválthatatlanok. Az emiatt érzett elkeseredettség és fásultság, a nemzettel és állammal szemben támasztott jogos elvárás a védelem iránt – ez az, ami teret ad a nacionalista populizmusoknak. Utóbbiak azonban legfeljebb a szereposztáson tudnak változtatni, az alaphelyzeten, a szerepeken nem.

Idézzük fel, melyek is voltak a három évtizeddel ezelőtti nagy kérdések. Népesedés: még többen vagyunk, mint valaha. Környezet: a klímaváltozás ma már valóság. Háború: ma újra nagyobb a veszélye, és a kölcsönös elrettentés újra része a világpolitikának. Egyenlőtlenség: vagyonban, jövedelemben, technikai, gazdasági erőben (hatalomban) nagyobb, mint az első világháború kitörése előtt. Nemhogy megoldani nem sikerült ezeket a problémákat az elmúlt harminc évben, hanem rosszabb lett a helyzet, mint volt. A listához két újabb tételt is hozzáírhatunk. A migrációt és a nemzeti kérdést. Ez utóbbi manapság nem csak emberi jogi, kisebbségi ügy, és elsősorban nem is a szuverenitás, a nemzetállam jövője a tét, mint ahogy ezt a nacionalisták hangsúlyozzák. Legalább ennyire fontos kérdés, hogy a globalizáció elért szintjén és várható fejleményeinek hatására milyen lesz a jövő nemzedékeinek a viszonya történelmi és kulturális örökségükhöz. Teret nyer-e többes identitás a körükben? Valóságos sors-, politikai és kulturális közösségként funkcionálnak-e majd a nemzetek? Sokunkat foglalkoztatnak ezek a kérdések.

Kétségtelen, a társadalmak, illetőleg a legfejlettebb országok és a vezető hatalmak nagyobb építő és pusztító potenciállal rendelkeznek minden eddig tapasztaltnál. Az érintkezés, a kommunikáció új dimenzióba került, a lehetőségek kitágultak. Vannak országok, amelyek példát mutatnak, van, ahol működik a szociális piacgazdaság. Számos nemzet vált úgy nyitottá, hogy közben nem adta föl önmagát. Ezek a példák még inkább indokolttá teszik annak elemzését, miért nem sikerült másutt, miért ennyire vegyes a mérleg, és miért aggasztó mégis az összkép. A Daron Acemoğlu – James A. Robinson szerzőpáros nagy könyvet szentelt annak a témának, hogy Miért buknak el a nemzetek? Szerintük minden azon múlik, hogy az emberek alkotta intézmények, törvények teljesítményre ösztönöznek-e, vagy ellenkezőleg, elszívják az erőforrásokat azoktól, akik képesek a hatékonyabb termelésre. Ez látványos magyarázat – nem kevés igazsággal, de túl egyszerű, amennyiben nem szól a nem egyenlően eloszló esélyekről, és nem számol az egyenlőtlen feltételekkel.

Mindenesetre az előbb felsorolt témák annak dacára vannak napirenden harminc év eltelte után is, hogy a megoldásukra tett ígéretek kötelező részeivé váltak a közbeszédnek, a politikusok megszólalásainak. Könyvek és filmek – ideértve a dokumentumfilmek sokaságát is – foglalkoznak visszatérően az aggasztó jelenségekkel, a megoldásra váró szociális, környezeti, társadalmi gondokkal, de a dolgok mennek a maguk útján.

Indokolt tehát visszatérnünk az eredeti kérdéshez. Miért nem teszik, ha tudják? A válasz többrétegű. Először is, abból, ha valamiről sokat beszélnek, írnak, még nem következik, hogy aszerint is cselekednének. A politikusok, a globalizált gazdasági elitek és az egyes országok vezető körei éppen azért beszélnek sokat a világproblémákról, mert nem engedhetik meg maguknak, hogy figyelmetlenséggel, felelőtlenséggel legyenek vádolhatók. Ezért aztán nehéz megkülönböztetni egymástól azokat, akik őszintén tenni akarnak, azoktól, akik ebben akadályozzák őket. Másodszor: a beszédek, a nemzetközi tanácskozások és az éles viták ellenére kijelenthető, a világ menetét, az egyes országok életét nem a nagy kérdések megoldása határozta meg az elmúlt évtizedekben. Jóval több energia ment el a globalizációs kihívások azonnal jelentkező társadalmi következményeinek kezelésére és az ezzel kapcsolatos küzdelmekre. Harmadszor: másképp jelenik meg a jövő kérdésköre a centrumban, a félperiférián és a periférián. Ugyanez igaz a társadalmakon belül is. Másként áll a jövőhöz az éppen zajló átalakulások nyertese és vesztese, másként a gazdasági, társadalmi és politikai tőke birtokosa, a feltörekvő, illetve az egyensúlyát megőrizni igyekvő, a szakadék széle felé sodródó. Tovább bonyolítja a helyzetet, hogy az átalakuló társadalmak küzdelmei az utóbbi időkben általában nem klasszikus osztályharcként, hanem az egyes osztályokon és csoportokon belül folynak. Részben azért alakul így, mert nincs rendszervita, mert az ideológiák sokat vesztettek erejükből, részben azért, mert a mai tőkés világrend és társadalmi-gazdasági berendezkedés nem kérdőjelezhető meg. Nem a jog tiltja ezt, hanem a józan ész, amely azt súgja, hogy nagyot kockáztat az, aki megpróbálja, mert az útkeresés során könnyen zsákutcába tévedhet.

Így rendületlenül, megállíthatatlanul pörög tovább a környezetet pusztító és pazarló termelés és fogyasztás, miközben folytatódik a kizsákmányolás, jelentős tömegek marginalizálódnak, kerülnek peremre. Ám van ennél még rosszabb lehetőség is – amellyel a mesterséges intelligencia fenyeget –: ha az emberek termelői és fogyasztói minőségükben is feleslegessé válnak. Ettől már csak egy lépés, hogy állampolgárokként is feleslegessé legyenek. Egy esetleges válságban a nagy tömegek nem a fenntartható fejlődés felé történő elmozdulás esélyét, egy kívánatos és szükséges jövő elérésének lehetőségét látják, hanem az elkerülhetetlen talajvesztést és az anarchiát. Számos példát látnak erre a mai világban. Ami van, igaz, korántsem tökéletes, de még mindig a kisebbik rossz ahhoz képest, ami eljöhet. A védekező, túlélésre összpontosító magatartással a ma élők – legyenek akár fent, középen vagy lent – elhárítják maguktól a jövővel kapcsolatos felelősséget, amelyben pedig a helyzetüknek megfelelő arányban osztoznak. És ez a felelősségük minden eddig élt nemzedékénél nagyobb.

A 21. század elejének társadalmai a megszerzett előnyök megtartásának jegyében a versenykényszer és a biztonságigény harapófogójában vergődnek. E törvényszerűségek erejével ható tényezőkhöz képest a szabadság, a szolidaritás, az igazságosság és az egyenlőség értékei veszítettek a vonzerejükből. Ennek elsősorban a baloldal issza meg a levét, de témánk szempontjából lényegesebb azt kiemelni, hogy mindezek a tények, körülmények és folyamatok együtt hatnak. Az egésznek együtt az a következménye, hogy a világ, az emberiség nem a nagy és a jövőt meghatározó problémák megoldásával van elfoglalva. Ehhez a megállapításhoz két megjegyzés kívánkozik. Az első, hogy a környezetvédelem ügyében azért szerencsére egyre több ember, közösség, szervezet küzd a megoldásért, és ettől is vezérelve egyre többen keresik a mai kapitalizmus átalakításának, a társadalmi és oktatási reformoknak a lehetőségeit. (Lásd erről például A kapitalizmus újratervezése című tanulmánykötetet Michael Jacobs és Mariana Mazzucato szerkesztésében.) A másik megjegyzésem: a világ, az emberiség nem úgy alanya a történelemnek, mint ahogy a társadalmak, a pártok, a tömegek és az egyének. A közöttük kialakuló kölcsönhatások, viszonyok és azoknak föléjük magasodó, rájuk visszaható struktúrája az, ami többé-kevésbé meghatározza a világfolyamatok irányát. Így sűrűsödik egésszé a sokféle tevékenység, és teszi lehetővé, hogy korszakos és történelmi értelemben is mérlegre tegyük az emberiség teljesítményét anélkül, hogy a részeket feloldanánk a nagy egészben. Ahhoz, hogy a jövőt kiszabadítsuk a jelen fogságából, meg kell szabadítanunk a részeket, magunkat a rájuk, ránk nehezedő kényszerűségek legalább egy részétől.

Térjünk át a világproblémák geopolitikai dimenziójára. Mit tesznek a nemzetközi élet szereplői a megoldásuk érdekében? E téren sem kedvező a kép. Születnek ugyan elhatározások a klímaváltozás megelőzésének céljával, fogalmazódnak meg szándéknyilatkozatok a Dél megsegítéséről, de kérdés, hogy az érintettek végrehajtják-e ezeket. Sokan vitatják azt is: elég-e a megelőzéshez az, amiről már döntés született, elég-e a végrehajtáshoz a megadott határidő? A centrum országai nem segítik eléggé a kevésbé fejletteket, illetve a versennyel és versenyeztetésükkel arra kényszerítik, hogy meglévő erőforrásaikat ne távlati szempontok szem előtt tartásával hasznosítsák.

Nem kevésbé nyugtalanító a világpolitikai helyzet alakulása. Úgy tűnik, mintha a nemzetközi élet nehézsúlyú szereplőinek a figyelmét a többiek ambíciói kötnék le, és nem a közös ügyek állása. A nagyobb játékosok magatartását nem csak az egymással szembeni bizalmatlanság befolyásolja, mert nem csak a kisebb államok vannak kettős szorításban, a nagyoknak is elsősorban a saját társadalmaik elvárásainak kell megfelelniük. Nekik is működésben kell tartaniuk a termelés és fogyasztás mai mechanizmusát, nehogy megboruljon a belső társadalmi egyensúly. Erre való tekintettel igyekeznek a gazdaságaik működéséhez szükséges erőforrások és piacok fölötti ellenőrzést gyakorolni, nem vállalnak kockázatot, nem vágnak bele kétséges kimenetelű vállalkozásokba, újításokba. Mindebből következően a nagyhatalmak, a birodalmi léptékű államok a gazdasági és katonai erőegyensúly kérdéskörével vannak elfoglalva, ennek jegyében tartják magukat távol vagy avatkoznak be a helyi konfliktusokba.

Egyetlen kivétel az Európai Unió. Európa bonyolultabb képlet a többieknél, nemzetileg tagolt, belső demokratikus egyeztető mechanizmusa és többféle megosztottsága miatt nehezebben és lassabban reagál a kihívásokra. Ugyanakkor az Unió ragaszkodik hagyományaihoz, kultúrájához, az emberi jogokhoz, a jogállami normákhoz és az azokat garantáló intézményekhez, a demokráciához. E mellett az európai társadalmak jó része nem mondott le a társadalmi igazságosság és egyenlőség elveiről, még ha ezen a téren sincs egység a tagállamokat irányító politikai erők között. Nyilvánvaló összefüggés van az európai értékrend és a világ közös ügyeiben tanúsított uniós magatartás között. Ennek talán két leglátványosabb példája a klímaváltozás ügye és – a jogos viták ellenére – a migráció kezelése.

Mindezzel együtt, mintha a nemzetközi élet szereplői, a nagyobb és kisebb államok nem egy mindenkit fenyegető rosszabb helyzet megelőzésére készülnének, hanem a rosszabbra magára. Helyesebben szólva az államok többsége arra készül, hogy egy valószínűsíthető ökológiai válság, vagy egy nagy gazdasági és technológiai strukturális átrendeződés esetén megvédhesse önmagát. Teszik ezt az országok irányítói azért, mert nem hisznek a problémák megoldhatóságában, és itt nem elsősorban a technológiával szembeni bizalmatlanságról, hanem a többiek önmérsékletébe, kompromisszumképességébe, áldozatvállalási képességébe vetett hit hiányáról van szó. Az országok irányítói a helyzet, a rájuk ható kényszerek ismeretében, tehát magukból kiindulva kételkednek lehetséges partnereikben. Ezt azonban a vezetők nem vallhatják be, inkább döntenek a fegyverkezés mellett, inkább gyártanak ellenségképeket, minthogy egymással és a társadalmaikkal összefogjanak a világot foglalkoztató nagy kérdések megoldására.

•

Van-e elég erőnk a fátumként tekintett, társadalmakat és nemzeteket romboló, fenyegető folyamatok megállítására? Van-e tervünk arra, hogy az újabb technológiai forradalom ne vezessen világméretű társadalmi ellenforradalomhoz, ahhoz, hogy a mesterséges intelligencia, a gének manipulálásának képessége ne váljon kevesek monopóliumává, uralmának forrásává? A témának fontos könyvet szentelt Yuval Noah Harari: 21 lecke a 21. századra.

Ezekre a kérdésekre az egyes ember szintjén – mint mindig – legalább kétféle válasz lehetséges. Az elsőre a többség, mint az elmúlt harminc év tapasztalata is mutatja, eddig azt válaszolta: ez nem az én ügyem, nem az én kompetenciám. Az e szerint viselkedők közül sokan pesszimisták, de talán, és az még rosszabb, náluk még többen vannak a közömbösek vagy közömbösséget színlelők.

Vannak azonban optimisták is, ők általában a globalizáció nyertesei közül kerülnek ki, akik bíznak a tőkés piacgazdaság és a rá épülő politikai berendezkedés önkorrekciós képességében. Az öngyógyítás hívei egyúttal kételkednek a dolgok természetes rendje elleni lázadás értelmében. Lehet, hogy őket igazolja a történelem. Álláspontjuk azonban több okból is elfogadhatatlan. Először is azért, mert mi lesz, ha még sincs igazuk? Ki vállalja a kockázatot, ki számol el az utánunk következő nemzedékekkel, ha a dolgok rosszul alakulnak, ha az elmaradt döntések következményeit nekik kell elszenvedniük, ha az árat nekik kell megfizetniük? Másodszor is az „optimisták” történelmi emlékezete igencsak hiányos. Kiesik belőle az a tény, hogy a tőkés rendszer nem gyógyult volna, ha kizsákmányoltjai, elnyomottjai nem fogtak volna össze, és nem harcoltak volna érdekeikért, ha nem kényszerítették volna ki, hogy az állam a maga gazdaság- és szociálpolitikájával ellensúlyozza a piac és a monopóliumok kedvezőtlen társadalmi hatásait. Nem lehet elfeledkezni arról sem, hogy milyen szerepet játszott a jóléti állam, a szociális piacgazdaság létrejöttében a szocializmus alternatívája és fegyelmező hatása. Végül, de egyáltalán nem utolsósorban azért sem akceptálható a kiváró, halasztó magatartás, mert vele együtt el kellene fogadnunk természetesnek az elmúlt három évtizedben megnőtt vagyoni, jövedelmi, társadalmi egyenlőtlenségeket, az igazságtalanságot, a jogfosztást, a kizárást a társadalomból és a nemzetből.

Ezt az írást az ideológiák és a jövőképek elmúlt évtizedekben és ma játszott szerepének a jellemzésével kezdtem. Itt az idő, hogy itt is folytassam, csak egy kicsit szélesebb keretben. Mi is ez a keret? Egy olyan mező, egy olyan kívánt tér, amelyben az ideológia, a kultúra és a művészet együtt van jelen, együtt szellemi közege korunk emberének, és eszköze emancipációjának a külső, gazdasági és társadalmi alkalmazkodási kényszerek alól. Nincs emancipáció erkölcsi kényszer és felelősségvállalás nélkül. Szerintem az igazi optimista az, aki vállalni meri a felelősséget a jövőért, aki tudja, hogy az ökológiai problémák megoldásához a társadalmi problémák megoldásán keresztül vezet az út.

Milyen feladat jut ebben az útkeresésben és küzdelemben az ideológiának, a művészetnek és a kultúrának? Az ideológia azzal segít, ha a társadalmi problémákat politikaivá teszi. A művészet azzal segít, ha a társadalmi problémákat erkölcsivé formálja, felkelti az emberekben a felelősségérzetet. A kultúra, a műveltség megértési, beleérzési képességgel és kompetenciával kell hogy felruházza az embereket. Mi van azonban akkor, ha az ideológiák – mozgósítani képes jövőkép és hiteles politikai erők hiányában – nem hitelesek az emberek szemében? Mi történik akkor, amikor a művészek nem vállalják a nekik szánt szerepet, mert abban a művészi szabadság korlátozását látják? Nem alap nélkül ragaszkodnak az autonómiájukhoz – mint ezt Theodor W. Adorno elemezte és kritizálta –, hiszen szerintük – mint azt eddig megfeneklett társadalmi szintű próbálkozások mutatják – az emberi emancipáció egyedül megvalósítható formája maga a művészet. Végül, mi van akkor, ha egy korban nincs érvényes műveltségeszmény, ha hiábavalónak tűnik a közös ügyekben döntési, cselekvési kompetenciát követelni az állampolgárok számára? Mi van akkor, ha ezt ők maguk sem igénylik, ha a virtuális világ virtuális életre csábít, ha elég az embereknek, ha békén hagyják őket, de őrködnek felettük?

Nos, akkor baj van. Akkor az egyes ember támasz nélkül áll a fölé magasodó világgal, hatalommal szemben, kívülállását, kiszorítottságát a szükségből erényt csinálva a közömbösség színlelésével leleplezi önmaga előtt. Endreffy Zoltán, katolikus filozófus negyedszázaddal ezelőtt azt írta erről: az individualista magatartás nemcsak okozza a globális problémákat, hanem megoldásukat is lehetetlenné teszi. (Tanulmánya a Márkus Györgynek szentelt Lehetséges-e egyáltalán? című kötetben.) Érvényes jövőkép és az egyes ember erejét megsokszorozó politikai közösség, a kompetencia érzésének hiánya felmentést ad a cselekvés alól. A műélmény nélküli élet pedig értelem nélkül élt életet valószínűsít, azt, hogy elmarad a szembesülés önmagunkkal, csökkenti az esélyt mások életének átérzésére. Érdemes itt felidézni, mit ír erről Almási Miklós (Anti-esztétika). Ő háromféle művészetet különböztet meg: a klasszikus humanistát, az avantgárdot és a populárist. Szerinte az „egyszerű” ember szükségleteit csak az utóbbi képes kielégíteni, mert regenerálódni és azonosulni akar másokkal, hősöket szeretne maga előtt látni, álomvilágban igyekszik megkapni azt, ami a valósban nem osztályrésze. Sok igazság van ebben, amibe azonban nem szabad belenyugodnunk. Nem szabad, mert ha a társadalmi igazságtalanságok ellen tenni akarunk, akkor észre kell vennünk: az „egyszerű ember” léte maga is társadalmi igazságtalanság. Nemcsak a világ, a társadalom, a hazánk jelenlegi állapotát kell kritizálnunk, a változtatáshoz az embereket kell döntési helyzetbe hoznunk, méghozzá minél hamarabb, mert ketyeg az óra. Már idézett munkájában Endreffy így ír: „Az antik, görög, illetve zsidó-keresztény politikai ethosz rehabilitálása… a mai globális problémák fényében azt a felismerést jelenti, hogy a problémák megoldásához globális felelősségérzettel rendelkező, az emberiség közügyeiért áldozni tudó egyének millióinak erkölcsi, intellektuális és politikai erőfeszítésére van szükség.”

Egyetértve ezzel én úgy fogalmaznék: az eliteket felelősség-, vagyis hatalommegosztásra, a társadalmat, az embereket felelősségvállalásra kell rávenni. A teret – a világot, a gazdaságot, a társadalmat – újra kell rendeznünk ahhoz, hogy az utánunk jövőknek a mainál emberibb jelenük lehessen. Az ehhez szükséges átrendezés pedig nem történhet meg a demokráciadeficit eltüntetése, a politika társadalmasítása nélkül. A kezünk, szellemünk és közös cselekvésünk nyomán kialakuló tér a szolidaritásnak formát adó demokrácia. Ez az a tér, amely időt és lehetőséget adhat a társadalmi-gazdasági folyamatok befolyásolására és egy új és vonzó jövőkép kialakítására.

Épp száz éve, hogy Lukács György megírta A bolsevizmus mint erkölcsi probléma című esszéjét. 1918 végén, egy forradalom utáni és előtti helyzetben azt igyekezett önmaga és a kor embere számára tisztázni, szabad-e erőszakkal beavatkozni a történelem menetébe. Lemondhat-e a szocialista mozgalom akárcsak ideiglenesen is a demokráciáról társadalmi céljai megvalósítása érdekében. Akkor azt a választ adta: nem. Néhány hónappal később viszont nem akarta elszalasztani a szocialista eszmék megvalósítására nyílt lehetőséget. Ma nem tenné, nem vállalná az erőszakot, de ma is ott lenne a változtatni akarók sorában. Nekünk pedig figyelmeztetnünk kell önmagunkat: az intézmények, a szabályozók nem helyettesíthetik az eszményeket, és nem mentenek fel a felelősségvállalás, a cselekvés kötelezettsége alól. A globalizáció nem pusztán gazdasági, technikai, politikai, hanem erkölcsi kihívás is.

Gyurgyák János
történész, könyvkiadó
A reménytelen reményről

Ezerszer is meghalnak
S üdve nincs a keresztnek,
Mert semmit se tehettek,
Óh, semmit se tehettek.

Ady Endre

El lehet-e pontosan és világosan mondani, hogy mi zajlik ma Magyarországon? Lehet-e hitelesen írni arról, hogy mi történt velünk valójában az elmúlt harminc évben? Természetesen nem az eredendően hazug politikai blablára és propagandára gondolok, ami sajnálatosan újra itt van köztünk, sőt rossz emlékeket ébresztve ismét ural mindent. A kérdés sokkal inkább az, hogy meg lehet-e írni ma az igazat, a valót? S lehet-e valami érvényeset mondani arról, hogy mi vár ránk? Ez utóbbi kétségkívül sokkal több embert foglalkoztat, és talán némi joggal. Vajon sejthető-e egyáltalán valami abból, hogy mi fog történni az országgal és velünk? Lehet-e erre a kérdésre ma intellektuálisan komolyan vehető választ adni? Ezek tagadhatatlanul nem túl bonyolult, valós és életszerű kérdések. Illene valami értelmeset mondani róluk. Szinte hallom a kegyetlen és sokszor ostoba vox populit: minek tartunk benneteket, értelmiségieket, ha még a legegyszerűbb kérdésekre sem tudtok válaszolni? Vagy ahányan vagytok, annyifélét beszéltek. Vagy, ami még ennél is rosszabb, tegnap azt mondtátok, ma meg emezt. Ki hisz már nektek? Bár nem gondolom, hogy a nép hangja mindig autentikusan és kristálytisztán szól (hogyan is mondhatna ilyet egy konzervatív gondolkodó), de valljuk meg, van ebben a kívánalomban valami igazság.

•

Lehetne persze okosakat mondani (sokan teszik is), hogy egyrészt-másrészt, hogy ha innen nézem, s ha onnan, hogy így meg úgy. A sikerek és eredmények egyrészről, a negatívumok másrészről. Hosszadalmas módszertani fejtegetésekbe bocsátkozni arról, hogy miért nem lehet ezekre a kérdésekre egyértelműen felelni. Mások (az óvatosak) úgynevezett objektív tényeket tesznek egymás mellé, statisztikai táblázatokat, egymást követő kormányok rendelkezéseit, a GDP-adatok változását, gondolván, hogy ezzel meg is oldották a feladatot. A tények értékelése és értelmezése nem az ő feladatuk. Mossák kezeiket. Csináljatok a puszta tényekkel, amit csak akartok. Vagy – s mind közül talán ez a legszellemesebb – hivatkoznak Hegel elhíresült Minerva baglyára, nevezetesen, hogy az a beálló alkonyattal kezdi meg röptét, azaz csak bizonyos történelmi távlatból vagyunk képesek reálisan megítélni az eseményeket. Ez utóbbi kétségkívül igaz (mi mást is mondhatna egy történész?). De ha túlságosan sokáig várunk a megfelelő távlatokra, talán már semmit sem fogunk tudni mondani, mert, mint sok másban, ebben is a zseniális Keynesnek volt igaza, amikor azt találta mondani, hogy hosszú távon valamennyien halottak vagyunk. Ha történeti, politológiai, szociológiai szempontból még nem rendelkezünk a szükséges távlatokkal, akkor csak egy megoldás marad: a vállaltan szubjektív esszé, és a megélt, hitelesen elmondott személyes tapasztalat. Hadd írjak tehát végre úgy, mint aki már nem sokat vár a világtól, ettől a rendszertől meg végképp semmit. Mint akit nem tartanak már vissza megszokott konvenciók, érzékenységek, és minden valószínűség szerint utoljára ír a magyar közállapotokról, reménytelennek tartva ugyanis a kialakult helyzetet. S aki számára minden más téma sokkal-sokkal izgalmasabbnak tűnik, és nagyobb intellektuális kihívást jelent, mint az Orbán-rendszer jellegéről elmélkedni. Írni, de mégsem sértettségből és indulattal, lehetőleg elismerve azt, ami elismerendő, ahogy a nagy Tacitus mondta: Sine ira et studio. Harag és elfogultság nélkül. Legalábbis törekedve erre a maga tiszta formájában soha el nem érhető célra. Továbbá a lényegre koncentrálva, elhagyva a jelentéktelen és érdektelen részleteket. A magyar jelennek és jövőnek két kardinális kérdése van ma: az Orbán-jelenség és a magyar társadalom állapota. S talán éppen ezek a legnehezebben megfejthető talányok. Rugaszkodjunk neki, tegyünk legalább kísérletet a megfejtésükre!

•

A szociográfus Szabó Zoltánnak a történelmi idő változékonyságáról szóló megfigyelése szerint a világ képes évtizedekre vagy évszázadokra látszólag megállni, aztán hirtelen elindulni, ’szedelőzködni’, iszonyatos sebességgel felgyorsulni, azaz néhány év vagy akár néhány hét alatt többet változni, mint előtte évtizedekig, évszázadokig. Nem tudjuk, hogy a világ ma még csak a ’szedelőzködő’, egyre gyorsuló fázisába ért, vagy már közvetlenül részesei vagyunk a nagy átalakulásnak. Úgy tűnik, hogy az emberi történelem újabb ’nagy átalakulása’, hogy Polányi Károly kifejezését vegyem kölcsön, most éppen a szemünk előtt zajlik. Az információs és technológiai forradalom, az ökológiai környezet viharos átalakulása, a mesterséges intelligencia megjelenése gyökeresen alakítják át azt a világot, amelyben eddig éltünk. Néhány éven, évtizeden belül semmi sem lesz az, mint amit megszoktunk. Pedig a nyolcvanas évek végén, a kilencvenes évek elején minden olyan egyszerűnek látszott. A nagy gólem, a szovjet birodalom jórészt saját súlyánál fogva roskadt össze, kimúlt anélkül, hogy a világot egy újabb (atom)háborúba sodorta volna, amelytől úgy tartott a nyugati civilizáció. Nem volt tehát annyira légből kapott és merő illúzió a ’történelem vége’ ideája, mint aminek ma látszik. Francis Fukuyama, az amerikai külügyminisztérium akkori fiatal munkatársának teóriájáról van szó, aki azóta is egykori tételeit módosítgatja vagy egyenesen vissza is vonja. Liberális demokrácia, emberi jogok, jogállam világméretű győzelme és fokozatos kiterjesztése, mindez az egyetlen talpon maradt világhatalom, az USA égisze alatt. Pax Americana világméretekben. Abban az időben sokkal inkább a másik világértelmezés, a civilizációk összecsapásáról elmélkedő huntingtoni modell tűnt merő képzelgésnek. Az amerikai geopolitikai erőfölény azonban ugyanúgy, és szinte érthetetlenül elillant, mint az egykori, megdönthetetlennek hitt szovjet birodalom. A világ a 21. századra nagyhatalmi szempontból visszafordíthatatlanul multipolárissá vált, azaz az amerikai világhatalmi rendszernek és a neoliberálisnak elképzelt világnak egyszer s mindenkorra vége lett. A multipoláris tömbösödés azt jelenti, hogy az amerikai mellett a kínai, az orosz, esetlegesen az indiai vagy a ma még körvonalazatlan iszlám államok is fokozatosan erősödnek, következésképp részt kérnek a világhatalomból. Ebből a szempontból a világ ma sokkal kiszámíthatatlanabbá és sokkal bizonytalanabbá, instabilabbá vált, mint a 20. század végén volt. Hogy ez az instabilitás elvezet-e a Huntington által vizionált összeütközéshez vagy végül békés egymás mellett élést eredményez, nos, ezt ma még senki nem tudja megmondani. Talán a nemzetközi rend és az elrettentés hatékony eszközei képesek megakadályozni az összecsapást. Ismerve azonban az emberi természet kiszámíthatatlan, és alapvetően predátor, ragadozó természetét, az első változat sem zárható ki teljesen. Ahogy Vörösmarty Mihály pesszimistán írta még a 19. században, az emberiség végeredményben sárkányfogvetemény, és nincsen remény. Ami persze nem zárja ki, hogy az emberiség legalábbis egyes egyedeiben angyalként is tud viselkedni. Mivel személyes esszét ígértem, szabadjon itt megjegyeznem, hogy konzervativizmusom elsősorban éppen ebből a tételből fakad, s nem a feltételezett szociális érzéketlenségből vagy a baloldaliak iránt érzett ellenszenvből. Sohasem hittem ugyanis a szocialista gondolkodók optimista fixa ideájában, nevezetesen, hogy az emberi természet alapvetően megváltoztatható, és egy kivételes pillanatban bekövetkezik majd a nagy transzformáció, egy valóságos ’isteni csoda’, az emberi természet gyökeres fordulatot vesz, s megtörténik az ’antropológiai átalakulás’. Kérdés tehát számomra, hogy jelenleg nem egy szunnyadó vulkán tetején ülünk-e. Továbbá azt sem tudjuk, hogy egy bekövetkező nagy válság, amely talán már itt tornyosul a kapuink előtt, mikor érkezik meg pontosan, és milyen gazdasági, társadalmi következményekkel jár majd. Vajon az emberiség nem alapvető emberi természete szerint, a régi receptek alapján válaszol-e majd mindezekre?

•

Ha pedig nem volna elég az instabil világpolitikai konstelláció, itt van még nekünk, magyaroknak az európai helyzet bizonytalansága is. Kérdés ugyanis, hol lesz ebben a teljességgel új geo- és világpolitikai szituációban Európa helye, és az Európai Unió mai formája vajon működőképes formáció-e egy átalakuló világban? S nekünk, magyaroknak, mint egy alapvetően kis ország polgárainak megfelel-e az így kialakult helyzet, továbbá fenntartható-e a mostani ’belül is vagyok, kívül is vagyok’ ingadozó stratégiája, az Ady Endre-féle kompország státusza, és végső soron nem vezet-e ez az ingadozás újabb nemzeti tragédiához?

A fenti geo- és hatalmi politikai tömbösödés szinte kiköveteli ugyanis Európától a mind szorosabb egyesülést. Ugyancsak ezt a föderációs modellt támogató érv a hosszú évtizedek óta fennálló béke. Az elmúlt több mint hetven évben ugyanis – ez példátlan az európai történelemben – nem folyt nagyobb háború a kontinensen, leszámítva a Jugoszlávia szétesését követő vérengzést és a jelenlegi orosz-ukrán viszályt. Alapvetően igaza van az Európai Bizottság jelenlegi elnökének, a luxemburgi Jean-Claude Junckernek, szerinte akik kételkednek a közös Európában, gyakrabban kellene meglátogatniuk a kontinens katonai temetőit. Ez kétségkívül nyomós érv, nem söpörhető le egy mozdulattal az asztalról. Szemben a mostani magyar propagandagépezet szajkózásaival, igenis felhozhatók komoly érvek egy szorosabb, akár föderális állammá átalakított Európa mellett is. De a fő kérdés nem is ez, hanem hogy létrehozható-e egyáltalán a valóságban egy föderális Európa? Európának ugyanis kétségtelenül vannak közös gyökerei, közös jellemvonásai (görög–római örökség, keresztény szellemi és erkölcsi értékek, sokszínűség, pluralizmus, tolerancia, szabadság, emberi méltóság tisztelete, racionális és tudományos gondolkodás, jogállamiság, sérthetetlen és elidegeníthetetlen emberi jogok), ennek ellenére mégis földrajzi-regionális, geopolitikai, vallási-kulturális, nemzeti és önazonossági szempontból sokszínű és mélyen megosztott kontinens. Egységes identitásról, amely alapja lenne egy ilyen föderációnak, aligha beszélhetünk. Több mint hetvenéves integrációs erőfeszítések ellenére sem tudott létrejönni a közös európai identitás, ennek következtében nem alakult ki az egységes európai politikai közösség sem. E nélkül pedig föderális Európáról beszélni, ilyet megvalósítani, kalandos és veszélyes vállalkozás, leginkább merő illúzió.

Mint ahogy azt legutóbbi könyvemben (Európa alkonya?) részletesen bizonyítani igyekeztem, az Unió több évtizeden keresztül egy meglehetősen homályos és bizonytalan elvre, az egyre szorosabb egység (ever closer union) tézisére épült, amelynek sem a végcélja, sem az időtartama, sem pedig a követendő módszerei mind a mai napig nem világosak és kidolgozottak. Ez a kompromisszumos, kényszer szülte, homályos és bizonytalan elv mára teljességgel kiürült, és sok vonatkozásban alternatíva nélküli céllá vált, így nem lehetett más a sorsa, mint a tartalmatlanná válás, majd a teljes kiüresedés. Ma ezt a kiüresedett gondolatot és gyakorlatot nagyon nehéz lelkesítő eszmeként felmutatni az európai polgárok számára. Ennek következtében Európa csapdába került, nem tud előremenekülni, mivel a működőképes föderációhoz szükséges minden alapfeltétel hiányzik. Egy ténylegesen működő politikai-kulturális közösség nélküli föderatív Európában ugyanis rendkívüli módon megnehezülne, ha nem válna egyenesen lehetetlenné a demokrácia, és nagymértékben megnövekedne egy centralisztikus-bürokratikus politikai berendezkedés veszélye. Egymással hatékonyan kommunikálni képtelen, az értékek minimális konszenzusát elfogadni nem hajlandó, a nemzeti helyett egységes politikai-kulturális közösséget kialakítani nem tudó népesség állandó konfliktusok forrása lenne. A közös valuta miatt azonban Európa nem tud visszalépni egy konföderációs modell felé sem. Ugyanakkor a világban és Európában bekövetkezett alapvető globális változások miatt a régi, megszokott nemzetállami keretek közé is lehetetlen már visszatérni.

Ma Európában a föderációt megteremteni kívánókat és elutasítókat, legyenek azok konföderalisták vagy nacionalista populisták, mély, antagonisztikus ellentét választja el, amelyeket eddig is csak az egyre szorosabb unió homályos jelszavával lehetett egybetartani. Ha hosszú távon ez lesz az európai politika legfőbb törésvonala, az kizárja a versenyelvű demokráciát, hiszen e kérdés csak mélyen megosztó, vagy-vagy választást tesz lehetővé, így megakadályozza egy új politikai váltógazdaság kialakulását, ami a hagyományos európai belső egyensúly végét jelentené. A világhatalmi versengés erősödik, nem beszélve a migrációs nyomásról, Európa pedig a mozdulatlanság és a tehetetlenség, a ’csak rosszabb ne legyen’ állapotába jutott.

•

Miközben egy világgazdasági krízis előtt állunk, világhatalmi bizonytalanságban és európai politikai patthelyzetben élünk, ráadásul itt van nekünk az Orbán-jelenség is, amivel, szemmel láthatóan, nem tudunk mit kezdeni. Itt az alapproblémát szerintem a következő okozza. Van egy igazi politikai tehetség, s az ilyen – különösen Magyarországon – ritka, mint a fehér holló. Történészként politikai (még egyszer: politikai) tehetségét és érzékét talán csak Deák Ferencéhez vagy Bethlen Istvánéhoz tudom hasonlítani, miközben minden más területen a velük való összevetés (különösen Deákkal!) a blaszfémia határát súrolja. Orbán az elmúlt harminc évben ugyanis túlélt és ledarált mindenkit, aki körülötte volt, támogatót, barátot és ellenséget egyaránt. Politikusokat emelt föl és szorított partvonalon túlra vagy helyezett talonba, pártokat olvasztott be és zilált szét, politikai mozgalmakat hozott létre és tett tönkre, nagy múltú intézményeket formált át és szüntetett meg. Embereket helyezett ide-oda, mintha azok autonómia, tudat és akarat nélküli játékszerek lennének. Nem utolsósorban pedig a saját pártjából, az egykori bátor fideszes ellenállókból és lázadókból engedelmes, pénzért és helyi hatalomért ácsingózó társaságot csinált, akik számára azok az egykori fideszes hívószavak, mint autonómia, saját vélemény, kiállás, ellenállás, felelősség ma már mit sem mondanak, tökéletesen ismeretlen fogalmakká váltak.

Olyan sakktáblához lehetne hasonlítani a jelenlegi magyar politikai viszonyokat, ahol van egy vezér, és körülötte csupa paraszt, s még azt is a vezér határozza meg, hogy melyik paraszt léphet föl egyáltalán a táblára, időnként még az ellenzéki oldalon is. És még ezért a szánalmas, bár jól fizető szerepért is hosszú sorok kígyóznak a páholya előtt, beleértve a történelmi egyház sok képviselőjét is. Hogy a helyzet még bizarrabb legyen, a sakktábla egyik, belső egyensúlyát vesztett oldalával szemben lévő térfélen szinte senki és semmi nincs, se egy valamirevaló politikus, se egy valamirevaló gondolat. Komolyabb ellenfél nélkül még azt a sakkban szokatlan dolgot is megengedheti magának a vezér, hogy egy-egy sakkmezőre több parasztot is állít, élvezettel szemlélve, hogyan küzdenek meg egymással a helyért. Szinte példátlan a magyar történelemben az, ami velünk történt! De képzeljük csak el, mi lesz itt, ha mindenki számára világossá válik, hogy a rendszer velejéig romlott és menthetetlen. A történelem nagyon is ismeri ezt a szituációt, amikor egy impozánsnak látszó hajó hirtelen süllyedni kezd, és mindazok, akiknek eddig a fedélzetre való fölkapaszkodás volt minden vágyuk, hirtelen menekülni kezdenek! Igen, a hajóskapitánynak egyszer majd mindezt végig kell néznie! A kiüresített magyar demokrácia és jogállam látszatát ma néhány civil intézmény, néhány lap és néhány ’magányos lovas’ tartja fenn. Bizony, legszívesebben Vörösmartyt idézném: ezzé lett magyar hazátok!

Orbán politikai homokozóvá alakította át a magyar demokrácia legfontosabb intézményeit az alkotmánybíróságtól a parlamentig, ahol ma már gyerekes, tét nélküli játék folyik. Ahogyan Illyés Gyula írta nevezetes versében, ezek ’megannyi színpaddá’ váltak. A történész számára bár roppant fájdalmas, de mégis felbecsülhetetlen tapasztalat volt közelről látni a politikai, társadalmi és kulturális intézmények lassú kiüresedését. Megtapasztalni azt, hogy ez nem csak zsarnoki, diktatórikus rendszerek sajátja, hanem demokratikus viszonyok között is bekövetkezhet, kiüresítve a demokratikus döntéshozatal eljárásait. Talán nem szükséges még egyszer hangsúlyozni, hogy a politikai, s részben a gazdasági sakktábláról beszélek, nem az intellektuálisról és kulturálisról, ott ugyanis Orbán nem játszik, az eddig nem is nagyon érdekelte, vagy csak annyiban, amennyiben hatalmi játszmáit fenyegetve érezte. A jövő nagy kérdése, hogy ha fenyegetését valóban beváltja, mármint hogy ezt is alaposan átalakítja és átszervezi, érhet-e el bármiféle ’eredményt’? Vagy a kulturális és tudományos eredmények és kánonok autonóm módon szerveződnek, azaz ezek a területek alapvetően a res publica szabályai szerint működnek, megbontásukhoz nyílt diktatúra szükséges, és az is csak átmeneti eredményt hozhat. Két példát hadd hozzak fel ennek szemléltetésére: Tisza István egyszer azt találta mondani Adyról, hogy ő csak „levéltetű a magyar kultúra fáján”. Gömbös Gyula pedig az Új Szellemi Front egyik informális megbeszélésén, a nyomort ecsetelő és az országos gondokat soroló Móricznak azt vágta a képébe, hogy „Zsiga, rólad rosszakat jelentenek, te destruktív vagy!” De hol vannak ma ezek az egykor nagyhatalmú politikusok, mi maradt ránk egyáltalán az életművükből? Csak nem az a szenvedéstenger, amit a magyar emberekre hoztak? A másik oldalon viszont: Barbárok, Hét krajcár, Árvácska, Légy jó mindhalálig, Rokonok illetve Ifjú szívekben élek, Ismeretlen Korvin-kódex margójára, Krisztus-kereszt az erdőn, de mindenekelőtt: A Tűz márciusa. Tanulhatnának végre ezekből a példákból a magyar politikusok, levonhatnák a végső tanulságot. Ha már valamirevaló kultúrpolitika kidolgozására képtelenek, csupán egyet tehetnek a természet-, humán- és társadalomtudományokkal, valamint az irodalommal: békén hagyják.

Orbán, felhasználva istenadta tehetségét és kivételes politikai érzékét, olthatatlan hatalomvágyát, valamint hihetetlen szerencséjét (például a Bokros-csomag pozitív következményeinek kihasználása, a balatonőszödi beszéd hangulatfordító hatása, a 2008-as válság szerencsétlen baloldali kezelése), kiépítette a maga sajátos birodalmát, ahol minden fontos szálat ő mozgat, és ami már az országhatárokon is átnyúlik. Mindeközben végletesen megosztotta az országot, és híveiből fanatikus szekértábort, szinte vallásos szektát hozott létre, akik ellenfeleikről (mellesleg honfitársaikról) bármit képesek elhinni és terjeszteni, ellenük pedig szinte minden fegyvert bevethetőnek tartanak. A szinte szónak itt különös jelentősége van, ugyanis ebben a lejáratás, a hamis információ, a karaktergyilkosság, az orosz stílusú kompromat mindennapi eszközzé vált. A politikai indíttatású bebörtönzések és a gyilkosságok nem, és ebben ez a rezsim előnyösen különbözik más autokratikus rendszerektől. Így minden okunk megvan bizakodni abban, hogy ezek nem is válnak soha a rendszer részévé. Ahogy Szlovákia példája mutatja, akár egyetlen politikai gyilkosság is megváltoztathatja egy ország hangulatát, és a rezsim végét jelentheti. Mindezen okok miatt nevezhető az orbáni rendszer autokratikusnak, de nem diktatórikusnak. A rezsim kétségkívül valós választói többséget tudhat maga mögött, legitimitása megkérdőjelezhetetlen. Orbán mégis csapdába ejtette a magyar demokráciát és a magyar társadalmat, amely szemmel láthatóan nem tud mit kezdeni a helyzettel. A demokráciában, jogállamban és alkotmányos rendben hívő rendszer-ellenzék, így e sorok írója is, egyelőre tehetetlenül és lefegyverezve áll a kétharmados többség hatalma előtt. A demokrácia megkérdőjelezése ugyanis még a konzervatívok számára is járhatatlan út, magyar hazafi pedig nem kívánhatja egy gazdasági válság bekövetkeztét. Az Orbán-rendszer megszilárdulásához kétségkívül hozzájárult az úgynevezett szociálliberális tábor gyatra kormányzati és ellenzéki tevékenysége is. És ne feledkezzünk meg Gyurcsány Ferencről sem, aki egy személyben testesíti meg ennek a tábornak szinte minden fogyatékosságát és gyarlóságát. A többiek pedig még az ő saruja szíját sem oldhatják meg! Amíg azonban ő itt hangoskodik, ágál és ripacskodik, addig Orbán Viktor hatalma szilárd lábakon áll. A választók többségének ugyanis, ha választania kell Gyurcsány Ferenc, a lejáratódott szociálliberális ellenzék és Orbán Viktor között, akkor az utóbbit fogja választani.

Marad tehát két út: a hübrisz elhatalmasodása és a közvélemény áthangolódása. De erről majd egy kicsit később!

Társadalomtudósok, publicisták, politikai ellenfelek igen nagy bajban vannak, amikor nevet akarnak adni ennek a rendszernek. Nevezték már diktatúrának, illiberális demokráciának, maffiaállamnak, posztfasiszta rendszernek, vezérelvű demokráciának, vezérdemokráciának, centrális erőterű demokráciának, funkcionális egypártrendszernek, megszorított demokráciának. Se szeri, se száma azoknak a leírásoknak is, amelyek valamilyen történeti előképpel (Horthy, Gömbös, Kádár) hozták a rendszert összefüggésbe. Ez a rezsim azonban ízig-vérig modern képződmény, és egyedi történeti jelenség, mivel Orbán személyiségére van felfűzve, így egészen bizonyosan nem írható le történeti példákkal. Legjobb tehát annak hívni, ami: Orbán-rendszer. Pontosabban Orbán–Simicska-rendszer, mivel létrehozásában és működési módjának kitalálásában az utóbbinak legalább akkora szerepe volt, mint az előbbinek. Az ő mindent azonnal átlátni képes jogászagya, orbánihoz hasonló tehetsége, szervezőkészsége, valamint gátlásokat nem ismerő személyisége nélkül ez a rendszer sohasem szilárdult volna meg, néha már-már azt gondolom: sohasem találódott volna ki! Itt két problémával is szembe kell néznünk. Ennek a demokratikus legitimációval bíró autokratikus rendszernek a politológiai és gazdasági leírása többé-kevésbé már megtörtént, személyi-történeti kialakulásáról azonban alig tudunk valamit. A folyamat kezdetének leírásához ugyanis ennek a két embernek a vallomására lenne szükségünk. S nem tudjuk, ezek a vallomások meg fognak-e születni a jövőben. A hírhedt, van-vagy-nincs Simicska-felvételt pedig, amiben – állítólag – beszámol a rendszer születéséről és működési módjáról, csak megfelelő forráskritikával lehet majd szóra bírni. Egy éles elméjű történész talán képes lesz abból megfejteni azt a rejtélyt, hogy kettejük közül kinek mekkora szerepe volt a rendszer kitalálásában és működtetésében. A többi közreműködő ugyanis alapvetően keveset számított, ők maximum a köveket hordták az építményhez, legalábbis amíg megengedték nekik, vagy amíg rá nem jöttek, hogy tulajdonképpen a demokratikus magyar köztársaság szarkofágját építik, és sürgősen ott nem hagyták az építőmestereket. Ez azonban csak történeti probléma, antikvárius érdeklődésű futóbolondok, megszállott múltbúvárok majd elbíbelődnek rajta az elkövetkező évtizedekben. Ha a rendszer kitalálása és működtetése alapvetően kettejük műve, akkor a történelmi felelősséget is eloszthatják egymás között! Egy olyan koponyának, mint Simicska Lajos, tudnia kell, a történelmi felelősség elől nem lehet csak úgy a kertek alatt elsomfordálni milliárdokkal a batyuban. Simicskának tartozása van a magyar társadalommal szemben!

Ennél azonban sokkal izgalmasabb, és szintén máig megfejtetlen rejtély Orbán személyiségének bonyolult képlete. Kibontásához – tartok tőle – nem lesz elég majd egy tehetséges pszichológus, a feladvány egy Freudot vagy egy Jungot kívánna. Itt fordított a probléma, mint az előbbinél. Pontosan tudjuk ugyanis, hogy Orbán a 2000-es évek elején rádöbbent: „Ezeknek Kádár kell! S ha nekik ez kell, miért ne éppen én legyek az ő új Kádár Jánosuk?” Ezt az értesülést több forrás is megerősíti, Körömi Attila meg is írta ennek lényegét egy kitűnő publicisztikai dolgozatban (Polgári társadalom vagy Kádár-rendszer). Ebben az esetben tehát a dolog történeti magva nem kíván komolyabb kutatást, itt a probléma sokkal inkább személyiségpszichológiai. Kissé sarkítva: hogyan lesz egy lázadó, félelmet nem ismerő forradalmárból (akit volt szerencsém közelről ismerni, és akit nem lehetett nem kedvelni és követni, aki egykor a barátom volt) egy autokratikus, ellenforradalmi rendszer vezére? Hogyan lehet Petőfiből Ferenc József? Ady Endréből Tisza István? József Attilából Horthy Miklós? Angyal Istvánból Kádár János? Létezik-e egyáltalán ilyen személyiségváltás, és meg lehet-e úszni egy ilyen transzformációt személyiségtorzulás nélkül? Megér-e bármiféle hatalom, gazdagság, hírnév ilyen átalakulást? Nem jobb-e, ha az istenadta nép valóban Kádárt kívánt, félreállni, s hagyni ezt a szerepet másnak? Végül pedig, fogunk-e valaha erre a kérdésre választ kapni, ahogy Kádár görög sorstragédiákhoz hasonló dilemmáira megzavarodása és utolsó hónapjai alatt világos választ kaptunk. Látszólag hosszú évtizedekig minden rendben volt, de végső soron ő sem tudta az árulást és Nagy Imrét megemészteni. Miközben Orbán Kádár szerepében tetszeleg, teljesen mégsem tudott kilépni régi énjéből, s állandó lázban és feszültségben tartja csapatát és országát. El tudja-e viselni azonban egyetlen társadalom is, különösen a magyar, ezt az állandó készültséget és félelmet, jöjjön az hol az ördögi ellenzéktől, hol a Soros-bérencektől, hol a brüsszeli bürokratáktól, hol pedig az országot elözönlő migránsoktól? Orbánnak tudnia kellene: Kádár titka a konszolidációban rejlett!

Mielőtt azonban végképp beleveszünk a személyiségpszichológia útvesztőjébe, lépjünk tovább a megfoghatóbb problémák felé. Minden autokratikus rendszernek ugyanis az ereje, de egyben a rákfenéje épp az autokrata személye. A rendszer bukásához ugyanis nem feltétlenül szükséges egy bekövetkező kataklizma, például egy gazdasági világválság. A történelmet figyelmesen tanulmányozók pontosan tudják, sokszor nem a külső erők és tényezők a bukás okozói, hanem a főszereplő tragikus vétsége, a hübrisz.

•

(hübrisz 1) Magyarország – sajnálatosan – kis ország. A világ GDP-jének körülbelül másfél tized százalékát adjuk (0,165), s a magyar népesség is a világ népességének hasonlóan kis részét alkotja. Ez a tény alapvetően meghatározza a világban betöltött hatalmi és politikai súlyunkat. Magyarország – akár szeretjük ezt, akár nem – a Monarchia felbomlása óta már nem világpolitikai tényező, függetlenül attól, hogy mit gondol erről a magyar miniszterelnök. Magyarként fájlalhatjuk ezt, de ettől még így van. Egyetlen kivételes eseménytől – 1956 – eltekintve Magyarország lekerült a világpolitika térképéről. Talán még a német egyesítésben játszott szerepünket lehetne kiemelni világpolitikai szempontból. A legutóbbi időben a miniszterelnök szerepléseinek köszönhetően Magyarország iránt ismét növekedett a nemzetközi politizáló közvélemény és a média érdeklődése. Alapvetően a migráció kezelése (lényegében elutasítása) és az illiberális demokrácia miatt fordult a figyelem ismét az ország felé. Szögezzük le határozottan: a migrációs válság idején alapvetően Orbánnak volt igaza, ez azóta minden elfogulatlan szemlélő számára világossá válhatott. Hogy erre később milyen bornírt propaganda és hazugságok garmadája rakódott, és ennek a helyes döntésnek milyen szerepe volt (van) az autokratikus rendszer fenntartásában és elleplezésében, más kérdés. Orbán Viktor egyik legnagyobb problémája, hogy a fentiekben leírt kivételes politikai tehetsége, érzéke és ambíciója, valamint az ország tényleges helyzete, lehetőségei között áthidalhatatlan szakadék húzódik. A miniszterelnök mindent megtesz annak érdekében, hogy világpolitikai súlya növekedjék, s ténykérdés, ezt sok vonatkozásban el is érte, legalábbis ami a médiaszereplést illeti. De számunkra, magyarok számára nem az a fő kérdés, hogy Orbán ebből mit profitál, és ez mennyire elégíti ki egyre növekvő étvágyát, hanem hogy az ország számára ebből mi hasznosul. Hasznosul-e egyáltalán valami? A saját személyiség, a saját ambíció ilyetén előtérbe állítása vajon nem egy óriási aránytévesztés első jele? És csillapíthatatlan nagyravágyására nem fog-e rámenni – mint annyiszor történelmünk során – az ország?

(hübrisz 2) A hübrisz második jelét az autokratikus rezsim kiépítésében, és ami ebből következik, a fokozott centralizációban látom. Felfoghatatlan számomra, hogy amit a szovjetrendszer bukásakor közelről láttunk és tapasztaltunk, nevezetesen, hogy a modern piacgazdaság, a globalizáció (akár szeretjük, akár nem) viszonyai közt a túlcentralizálás nem hogy nem hatékony, hanem egyenesen működésképtelen, hogyan lehetett elfelejteni? Az ügyek ugyanis szükségszerűen felcsúsznak a hierarchia csúcsán álló személyig. Az pedig a dolog logikájából következik, hogy ő nem tud mindent azonnal megoldani, így az ügyek vagy állnak, vagy, ami rosszabb, a hiányos információnak köszönhetően rossz döntések születnek. Az egyetlen személyre felfűzött autokratikus rendszernek az a legnagyobb hátulütője, hogy a vezetőre égnek olyan ügyek is, amelyeket éppenséggel távol kellene magától tartania, és amiért más, rossz döntéseket hozó beosztottak a felelősek. Minden jelentősebb probléma, gond, ami kicsit is élesebben vetődik fel a közéletben, azonnal a vezér szintjére helyeződik (internetadó, vasárnapi boltbezárás, KLIK, CEU, MTA stb.), és ha a dolog rosszul sül el, akkor azt rajta fogják leverni. A túlzott centralizáció átka, hogy a vezérnek a végén már nem marad ideje a stratégiai gondolkodásra, belefullad a piszlicsáré ügyekbe. A túlzott centralizáció továbbá elbizonytalanítja az apparátust. Mindent a vezértől várnak ugyanis, dönteni nem mernek, s ennek mentalitásbeli következményei tragikusak az országra nézve, tovább erősítik ugyanis a Magyarországon egyébként is erős cselédmentalitást. Végül a túlzásba vitt központosítás egy lefelé mutató spirál, amely lehetetlenné teszi a rendszer konszolidációját. Ha igaz a megállapításom a miniszterelnök politikai képességeiről és érzékéről, akkor teljes mértékben értelmetlen a centralizációnak és a hatalomkoncentrációnak ez a foka. Mi más ez, ha nem a hübrisz jele?

(hübrisz 3) A Simicska Lajos által kigondolt struktúrában a politikai hatalom és a gazdasági erőforrások megszerzése, elosztása és birtoklása között szoros összefüggés volt (hogy egészen diplomatikusan fogalmazzak). Éles szemmel vette észre, hogy az európai források a multik révén visszacsorognak oda, ahonnan elindultak. Mért ne lehetnénk mi magunk a tulajdonosai ezeknek a forrásfelhasználó cégeknek? – gondolta. Így született meg a Közgép és az egész cégháló az európai pénzek átfolyatására, lecsapolására. Amíg Simicska állt a gazdasági piramis csúcsán, hihető volt, hogy a kettő nem egy, ám az ő kikerülése a rendszerből súlyos kérdéseket vet fel a politikai és a gazdasági hatalom összeolvadásáról. Mert van-e élő ember, aki elhiszi, hogy a gazdaságban alapvetően járatlanok hirtelen olyan financiális magasságokba emelkednek, ami minden civilizált országban elképzelhetetlen! A fő kérdés: lehet-e egy alapvetően fekete-afrikai modellt megvalósítani Európa közepén? Mert, hogy ez a rendszer nem meritokratikus, versengő európai modell, az bizonyos. De nem is a gazdasági és az államhatalmi szférák együttműködésén (de nem összeolvadásán!) nyugvó távol-keleti modell, ahogyan erre Urbán László joggal hívta fel a figyelmet. Bár nekem egy ilyen jellegű japán, dél-koreai rendszer sem tetszene, de legalább erről lehetne értelmes diskurzust folytatni. Az afrikairól nincs értelme vitatkozni, mint ahogy annak végeredménye is nagy biztonsággal megjósolható. S ennek a nem kellőképpen átgondolt rendszernek van még egy óriási hátulütője: a gazdasági növekedés időszakában csak-csak elnézik az emberek ezt az elképesztő méretű és gyorsaságú gazdagodást, hiszen mások is gazdagodnak, de mi történik egy válságos időszakban, vagy az európai támogatási csapok elzáródásakor? Amikor kiderül majd, hogy a kinevezett oligarchák nagy része – tisztelet a kivételnek – gazdasági analfabéta, nem is konyít a gazdasághoz, csupán az állami források irányított megszerzéséhez volt némi tehetsége. Akkor majd minden visszaüt, és minden ügy a vezetőre és a kitalálóra fog visszahullani. S az sem erősíti a bizalmat, sőt pont fordítva, leleplezi a rendszer működési módját, ha bizonyos milliárdos cégeket a tulajdonosok csak úgy grátisz átengednek egy-egy alapítványnak vagy cégnek. Mi ez, ha nem hübrisz?

(hübrisz 4) Ha némi jóindulattal próbálom megérteni az Orbán-rendszert (s miért ne tenném?), akkor azt mondanám, hogy a miniszterelnök messzemenő következtetést vont le abból, hogy a balliberális elit képes viszonylag konszolidált és valós teljesítményt felvonultató jobboldali kormányokat is megbuktatni (Antall-kormány, első Orbán-kormány), miközben az ő kormányzati teljesítményük meg sem közelítette azokét. Ha a Medgyessy-kormány ámokfutására és eszement döntéseire vagy a Gyurcsány-kormány szerencsétlen válságkezelésére gondolunk, van ebben a vélekedésben jó adag igazság. Csakhogy ebből egyáltalán nem következik, hogy ezt a balliberális forgatókönyvet úgy kellene elkerülni, hogy a gazdaságot megszálljuk, a jogállamot visszaszorítjuk, és a balliberális értelmiséget – hogy is fogalmazzak diplomatikusan – ellehetetlenítjük. Ugyanezen logika alapján, ha az európai liberális elit támad bennünket, sőt mindent megtesz a kiiktatásunkra, akkor vajon megtehetjük-e, hogy az európai értékek és intézmények ellen fordulunk, valamint szövetségeseket keresünk az adott országokban a rendszer szétveréséhez, sőt az Uniót vetélytársnak, ha nem egyenesen ellenfélnek tartó világhatalmaknál kilincselünk. Egy némileg érthető önvédelem és logika így fordul át fokozatosan hübrisszé.

(hübrisz 5) Már az utódlás módjának a legenyhébb felvetése is (lásd a Bibó Szakkollégiumban elhangzott Orbán-beszédet) életveszélyes és totálisan értelmetlen. Ezt a rendszert a miniszterelnök saját magára szabta, következésképpen – maximum – addig fog tartani, amíg ő képes egybetartani politikai és oligarchikus csapatát. Az utódlás kérdése más szempontból is rossz ómen, gondoljunk csak Ferenc Józsefre, Horthyra és Kádárra. Ha történelmi ismereteim nem csalnak, nem voltak ezek olyan sikeres átmentési projektek. Vagy tévednék?

(hübrisz 6) A kinevezett oligarchák és cégtulajdonosok, azok, akik nem a saját tehetségükkel, munkájukkal teremtették meg a vagyonukat, hajlamosak a „könnyen jött pénz, könnyen megy” életelvet követni. Még inkább az üzlettársak, utódok és rokonok! Ezt nevezem a politikai és gazdasági elit elcecíliásodásának. Ők ugyanis már nem visszavonultan akarnak élni, hanem úgy, mint Nyugaton élnek a gazdagok, megmutatni ország-világnak, hogy mijük van. Ám ezt az alapvetően plebejus magyar társadalom nem fogja elviselni, és előbb-utóbb visszavág majd! Lehetetlennek látom, hogy az ilyen arcpirító esetek után a társadalom nagy részében ne merülne fel a gyanú, talán itt mégsem kemény munkával megszerzett vagyonról, vagy a közjó érdekében végzett munkáról van szó, hanem valami egészen másról. Egy kialakuló válságban majd a magyar társadalomnak is kinyílik a szeme. S ami ma még bocsánatos bűnnek számít, akkor már nem lesz az! S ezt nem látni, nos, ez a hübrisz hatodik jele.

(hübrisz 7) A politikusok is emberek, mint mindenkinek, nekik is vannak szórakozásaik, kedvenc időtöltésük, vannak kötődéseik. Nincs olyan politikus, aki ne tenne meg ezt-azt ezekért, és ez alapvetően rendben van: közmű a településnek, egy-egy sportág kiemelt támogatása stb. Mindenki csinálta és csinálni is fogja, amíg a világ világ. Ilyen hobbi Orbánnak a foci. Ez eddig alapvető emberi tulajdonság, mondhatnám megértően: ettől lesz valaki emberivé. Az azonban a hübrisz jele, amikor szembemegy a józan ésszel (miért kell nekünk költségvetésből harmadosztályú külföldi játékosok garmadáját finanszírozni, mert ha még magyar fiatalokról lenne szó…), s alapvető nemzeti érdekeinkkel (a kultúra, az oktatás és az egészségügy helyett teleszórjuk a Kárpát-medencét stadionokkal) ütközik. Miért nem teszi fel a kérdést egyetlen politikus vagy ebből élő sportvezető sem, hogy több mint két évtized alatt miért nem tudtak a magyar fociakadémiák egyetlen valamirevaló, nemzetközileg jegyzett futballistát sem kinevelni? S azt sem, hogyan lehet egy, már a Kádár-rendszer óta köztudottan korrupt világba ennyi közpénzt beleszórni? Természetesen lehet azt mondani, hogy a sport, a foci fontos nemzeti ügy. De akkor miért nem a tömegsport? Az emberek egészsége? A stadionok milliós gyepére aligha engedik fel a sportolni akaró közembert. Szinte hihetetlen, ami ezen a területen történik, és az is, hogy teljesen hiábavaló ágálni ellene. Hát persze, ez is a hübrisz jele.

•

Ezek után azt gondolhatnánk, Magyarország legnagyobb problémája, hogy van egy erős miniszterelnöke. Ez pedig nem így van. Az Orbán-jelenséggel más a gond. Magyarország évszázadok után egy pillanatra visszanyerte szabadságát, kikerült a nagyhatalmak hálójából, azaz senki sem akadályozott meg bennünket abban, hogy szabad, normális, élhető világot teremtsünk. Szabadságot, demokráciát, jogállamot. Ehelyett visszatántorodtunk oda, ahol azt megelőzően voltunk, egy uram-bátyámos, korrupt, élhetetlen autokráciába. A miniszterelnök felelőssége mindebben annyi, hogy nem nőtt fel ehhez a valóban embert próbáló feladathoz, nem lett jelentős államférfi, csupán jó képességű magyar politikus, aki istenadta tehetségét nem arra fordította, hogy változtatva a dolgok állásán, jobb irányba vigye a magyar társadalmat, hanem kihasználta a magyar társadalom minden tradicionális betegségét. A probléma tehát nem csupán az Orbán-jelenségben gyökerezik, hanem a magyar társadalom állapotában, még ha ezt szemérmességből vagy gyávaságból illik is elhallgatni. Egy civil kurázsival bíró, szabadságára büszke társadalommal Orbán nem tehetett volna azt, amit csak akar. A már Széchenyi által ostorozott, „magát szünet nélküli álmokban hintázni szerető Hunniáról”, a reális valóságismeretet nélkülöző, az önámítással és illúziókkal teli magyar társadalomról beszélek. Ássunk ennek a mélyére!

•

Mindenekelőtt fel kell tennünk a kérdést: miként lehetséges az, hogy az elmúlt száz évben Magyarországon majd’ egy tucat egymástól gyökeresen eltérő politikai-ideológiai rendszer váltotta egymást. Az Osztrák–Magyar Monarchia autokratikus elemekkel átszőtt liberális parlamenti berendezkedését ugyanis 1918-ban a határozottan baloldali károlyista, polgári radikális és szociáldemokrata rendszer váltotta, 1919 elején ennek helyébe lépett a Tanácsköztársaságnak nevezett szélsőbaloldali, messianisztikus, magát proletárdiktatúrának nevező rezsim, majd következett a jobboldali, revizionista, de a parlamentarizmust fenntartó, autokratikus elemekkel bőségesen átszőtt Horthy-rendszer. 1944 végén Szálasi Ferenc vezetésével rövid időre egy új, radikális hungarista szélsőjobboldali rezsim került hatalomra, ezt váltotta ugyancsak átmenetileg a parlamentarizmus és a többpártrendszer látszatát fenntartó, úgynevezett koalíciós időszak, amelyet a fordulat évének nevezett 1947–1948-ban nyílt kommunista diktatúra követett. Ezt a rendszert az 1956 októberében kitört forradalom döntötte meg, amelynek viszont a szovjet beavatkozás vetett véget, megteremtve a Kádár-rezsim kialakulásának lehetőségét. Ez a három évtizedig regnáló, magát szocialistának nevező rendszer 1989-ben elsősorban a világban bekövetkezett geopolitikai fordulatnak köszönhetően omlott össze, mintegy két évtizedig liberális, demokratikus parlamentarizmus viszonyai között éltünk, majd ezt követte a Nemzeti Együttműködés Rendszerének nevezett orbáni, centrális erőteret kialakító, valamint a választásokra korlátozódó demokráciát és parlamentarizmust kiüresítő, azaz alapvetően autokratikus jellegű és lelkületű rezsim. Lehet-e a hektikus rezsimváltások krónikus folyamatát csupán Magyarország huzatos geográfiai helyzetére, a 20. századi politikai kataklizmákra vagy a különböző megszálló csapatokra fogni? Vagy van ezeknek az újra és újra bekövetkező váltásoknak mélyebben, a magyar társadalom szerkezetéből és a magyar nép mentalitásából fakadó oka is? Tény, hogy a társadalmi stabilitás, az erős középosztály és a civil társadalom hiánya vagy gyengesége miatt a két-három évtizedes nyugalmi időszakokat szinte törvényszerűen példátlan méretű és mélységű összeomlások követik. A stabilabb, hosszabb ideig fennálló rezsimek (Horthy, Kádár, Orbán) szinte azonos forgatókönyv szerint alakultak ki: az előző rendszer totális összeomlása, geopolitikai fordulat (első világháború és forradalmi káosz, 1956, illetve a 2008–2009-es világgazdasági válság), hatalomra kerülés, valamint konszolidáció 20–30 évre. Majd ezek a rezsimek is viharos gyorsasággal összedőlnek egy újabb geopolitikai fordulat következtében.

Mindezen történeti ismeretek és tapasztalatok alapján azt a következtetést vonhatjuk le, hogy nagy valószínűséggel nem az orbáni volt az utolsó radikális politikai-ideológiai rendszerváltás Magyarországon a 21. században. Különösen, ha figyelembe vesszük azt a szintén történeti tapasztalatokon alapuló meglátást, hogy az erőteljesen személyre szabott politikai rendszerek ritkán szokták túlélni alapítójukat. Hihetetlen, hogy a magyar népesség hogyan tudott követni olyan egymástól gyökeresen eltérő ideológiákat és lózungokat, mint a ’kereszténység védőbástyája’, a ’magyarság birodalmi hivatása’, az ’öncélú magyar nemzeti állam’, ’Imrédy Béla csodás forradalma’, az ’egyedül vagyunk’, a ’Kárpát-medence egyetlen államalkotó népe’, a ’nem, nem, soha’, a ’Kelet népe’, az ’Európa utolsó erődje’, a ’fasizmus utolsó csatlósa’, a ’Sztálin legjobb tanítványa’, a ’csendesen ellenálló Kádár’, a ’tudjuk, merjük, tesszük’, a ’fülkeforradalom’, az ’illiberális demokrácia’, az ’állítsuk meg Brüsszelt’ stb. Még elképesztőbb, hogy mindezek a szlogenek csupán néhány év különbséggel követték egymást. Ezek a gyökeresen eltérő ideológiák és jövőképek, az örökös újrakezdések és kudarcok folyamatosan rombolták és rombolják ma is a magyar társadalmat. Joggal tehető fel azonban a kérdés: milyen az a társadalom, amely mindezt beveszi, amellyel mindez megtehető? S milyen politikai és intellektuális elit az, amely mindezt kihasználja?

Ugyanez figyelhető meg a magyar társadalom külpolitikai vonzódásaiban is. „Kompország, Kompország, Kompország: legképességesebb álmaiban is csak mászkált két part között: Kelettől Nyugatig, de szívesebben vissza. Miért hazudták, hogy a komp – híd […]. Idealisták és gonosztevők összeálltak, álság levegőköveiből várakat csináltak, teleujjongták a világot, hogy a Kárpátok alatt kiépült Európa. […] A nagy Humbug nem Európának ártott meg, a hazugságot itthon hitték el” – írta Ady még 1905-ben. Ebből a kompból azóta sem tudtunk kiszállni, és a komp most éppen nyugatról keletre tart. A magyar társadalom szemmel láthatóan egykedvűen veszi tudomásul, hogy most éppen ellenkező irányba haladunk, mint 20-30 éve. Magyarországon száz éve nem tud meghonosodni egyfajta illúziók nélküli ’Nyugat-realizmus’. Itt mindig vagy a vak Nyugat-imádók, vagy az ugyancsak elfogult Nyugat-ellenesek kerekedtek felül. Pedig megváltoztathatatlanul Európához tartozunk, ugyanakkor nem létezik ’ideális Nyugat’, csak a saját érdekeiket védő multinacionális cégek és nemzeti politikusok. A kölcsönös érdek és haszon, valamint a jogállami garanciák azonban elégséges alapot adnak az együttműködésre. Könnyen lehet, hogy egyszer valamikor súlyos döntési helyzetbe kerülünk, amikor is a franciák és a németek elhatározzák az Európai Egyesült Államok megalapítását, de most még nagyon messze vagyunk, sőt egyre távolodunk ettől. Ma még nem az a fő kérdés, hogy feláldozzuk-e szuverenitásunkat, azaz nemzeti történelmünk talán legerősebb és legmélyebb gondolatát, a függetlenségi eszmét vagy sem. A népi mondás szerint a szakadékot akkor kell átugorni, amikor odaérünk. Ma oktalanság előtérbe helyezni a minden országot, így Magyarországot is végletesen szétszakító föderalisták-nacionalisták megosztottságot. És van még egy történeti igazság, amely nyugalomra és óvatosságra inthet bennünket ebben a kérdésben. Arról van szó nevezetesen, hogy a magyar uralkodó politikai elit az utóbbi száz évben szinte kivétel nélkül külpolitikai vaksággal volt megverve, s szinte mindig rosszul döntött (1914, 1918, 1919, 1939, 1944–1945, 1956). Hadd fogalmazzam meg félelmemet, hogy az Orbán-rendszer külpolitikai bakugrásai és kacskaringói nyomán végül egy ilyen szakadékban találjuk magunkat. Mert életveszélyes játéknak látom ’brüsszeli bürokratákkal’ riogatni a közvéleményt (akik a lisszaboni szerződés alapján tevékenykednek, megengedem, néha túllépve hatáskörüket), s ezt lecserélni szorosabb orosz vagy kínai kapcsolatokra. Könnyen ébredhetünk ugyanis arra, hogy az oroszok vagy a kínaiak ’már a spájzban vannak’. Miért gondolja azt bárki, hogy a nemzeti szuverenitás majd az ő segítségükkel védhető meg? Politikai vakság nem észrevenni, hogy a nagyok kezében mi mindig is csak eszközök leszünk!

A magyar társadalom állandó rendszerváltozásainak és megszakítottságainak kétségkívül társadalomtörténeti okai is vannak. A nyugat-európai politikai-hatalmi stabilitás és gazdagság mögött ugyanis ott áll a hosszú idő alatt organikusan létrejött, alapvetően teljesítményelvű, meritokratikus, azaz az állandó versenyt elfogadó, az államhatalomtól független, egzisztenciálisan nem kiszolgáltatott, erős és öntudatos polgári réteg, amelynek gerincét a vagyoni-tulajdonosi polgárság (Besitzbürgertum) alkotja, és ezt egészíti ki nagyobbrészt a magánszférában, kisebb részben az állami adminisztrációban tevékenykedő, szintén anyagi függetlenséget élvező műveltségi polgárság (Bildungsbürgertum). Ez a polgárság és középosztály, bár a legutóbbi időben már ott is szakadozni kezdett, még mindig fenntartja a politikai és társadalmi stabilitást. Ezzel szemben a 20. és a 21. század eleji magyar történelem úgy is leírható, mint az újra és újra megkezdett polgárosodási-tőkefelhalmozási folyamatok állandó kudarcba fulladása. Az Orbán-rendszer kezdetén a polgárosodás felkarolása kifejezett prioritást élvezett. Kár, hogy később az egész koncepciót ejtették, csupán ’politikai terméknek’ minősítették. A kezdetben meghirdetett polgárosodási koncepció, a polgári közepet megerősíteni szándékozó, a nemzeti érdekek védelmét előtérbe állító, a neoliberális gazdasági erőket visszaszorító elgondolás ellen aligha hozható fel komoly érv. A tulajdonosi szerkezet átalakításának módszerei és mellék-következményei azonban könnyen megkérdőjelezhetik, az ellenkezőjébe is fordíthatják az eredendően helyes célokat. És pontosan ez az, ami történt. A tulajdonátszabás és az európai fejlesztési forrásoknak egy központból történő irányítása szükségképpen megteremti ugyanis az ’aladárokat’, modern szóval a ’lőrinceket’, azaz azt a réteget, amelyik csak a körülmények, nem pedig saját képessége, tehetsége miatt kerül kiváltságos helyzetbe. Ez a folyamat továbbá ellentmond magának a polgári berendezkedés alapeszméjének, a versenyszellemű meritokratikus társadalomnak, mert nem valódi polgárokat, hanem bár polgári nívón élő, mégis a hatalomtól függő alattvalókat, hűbéreseket teremt. A lojalitás, a személyes kapcsolati háló fontosabbá válik a teljesítménynél. A költségvetési és az európai támogatási források megcsapolása révén keletkezett vagyonos rétegből sohasem lesz a tulajdont hatékonyan működtetni kész polgári közép, a rendszer bukásával maguk is eltűnnek a történelem süllyesztőjében. S akkor majd a magyar polgárosodás egy újabb kísérlete kezdődhet.

Súlyos mentalitásbeli gondokkal küzd tehát a magyar társadalom. Itt ugyanis mindig erős volt az igazodási hajlam, jobb szó híján a ’jobbágyi’ mentalitás. A rendszerváltás után az első feladat lett volna kitartóan törekedni a felszámolására. A balliberális kormányok sem tettek semmit ez ellen, mindezt csupán palástolták. Az Orbán-rendszer azonban mintegy refeudalizálta a társadalmat, azaz a megfelelés, a fentről jövő utasítás és ajándék várása, az igazodás, a felelősség elhárítása mára nem gyengült, hanem jelentősen erősödött. Ebből a szempontból még a Kádár-rendszer is – ez paradoxon a javából – decentralizáltabb volt, mint ez a rezsim. Ezzel párhuzamosan újra megjelent a politikai elit környékén az úri-dzsentri mentalitás is (uram-bátyám viszonyok, anyagiasság, ’fenn az ernyő, nincsen kas’ attitűd, tekintélytisztelet, protekciós rendszer stb.), amelyről azt gondoltuk, soha nem térhet vissza már. De visszatért, ezért pedig a politikai és történelmi felelősséget egyszer majd valakinek viselnie kell! Mert ennek a két mentalitásformának a rendszerformáló erővé emelése – mondaná a nagy Talleyrand − nem bűn, több annál: politikai hiba. Mindkét mentalitás, a jobbágyi és az úri-dzsentri egyaránt, hazugságok láncolatához és cinizmushoz, végső fokon szellemi kiüresedéshez vezet, amit semmilyen társadalom nem tud hosszú távon elviselni.

•

S végül itt van nekünk a magyar értelmiség ősbetegsége, a szekértábor-logika alapján kettéváló közvélemény is, amely alól csak a legnagyobbak tudták kivonni magukat. A szekértábor-logika súlyos következményekkel jár a szellemi függetlenségre, a dolgok önmagukban és önmagukért történő megítélésére nézve. A táborok szerint kialakított érvek és meggondolások ugyanis eleve meghiúsítják a dolgok tárgyilagos, elfogulatlan és józan megítélését. E pusztító szembenállás, azaz a lojalitásra és nem a valós teljesítményre alapuló szekértábor-logika meghaladása nélkül aligha fog kialakulni Magyarországon normális szellemi-értelmiségi élet.

•

S mégis, mindennek ellenére! Konzervatívként soha nem kedveltem az ilyen-olyan balosok, radikálisok, liberálisok és szocialisták alaptalan rajongását az úgynevezett magyar ’haladó hagyományok’ iránt, amelyek persze csak az ő preferenciáikat és előítéleteiket voltak hivatva leplezni. Most mégis el kell ismernem, van egy igazi hagyományunk, amelyben lassan-lassan én is hinni kezdek, egyszer talán még a haladó voltát is kénytelen leszek elismerni, bár már magától a ’haladás’ szótól is enyhe remegést kapok. Ez a hagyomány pedig a reménytelen remény! Ahogy a baloldali radikális Ady (aki előtt így utólag, magyar konzervatívként is „megemelem kalapom, mélyen”) kifejezte: Higgyünk hát a van-vagy-nincs Úrnak! Nem igaz, hogy nincs semmink; nekünk, magyaroknak ugyanis mindig megmarad valami a legvégén. Nem sok, de mégis a miénk: a reménytelen remény. Az Eb ura fakó. Ugocsa non coronat! vagy a Márciusban Újra Kezdjük! ködevése, de valami módon mégiscsak felszabadító érzése. Igen, Márciusban Újra Kezdjük! Valószínűleg nem mi, de bizonyosan nem ők. Nem a szekértáborok eszelősei, nem a NER telhetetlen, pénzéhes lovagjai és talpnyalói, nem az Orbán-rendszer értelmiségi kiszolgálói, nem is a többszörösen leszerepelt ellenzékiek és álellenzékiek. Valamikor. Bármikor. Valakik. Akárkik. Újak. Hazafiak. Akik eltakarítják majd mindazt, amit el kell takarítani, és aminek eltakarításában mi teljes kudarcot vallottunk. Az uram-bátyám világot és a dzsentri tempót, a mérhetetlen korrupciót, a behódolást és szolgalelkűséget, a velejéig hazug közmédiát, a trágár közbeszédet, a tudományellenességet, a köztől elvett kastélyokba költözött oligarchavilágot, az új földesurak tízezer holdjait, a celebmentalitást, az elcecíliásodott stílust és kulturálatlanságot. Ezt a hitet és a bennünk élő, s legjobbjaink, a Széchenyik, a Deák Ferencek, a József Attilák, a Bartókok, a Kéthly Annák, a Szabó Zoltánok és a Bibó Istvánok által megálmodott és elképzelt igazi Magyarországot feladni: soha már!

L. Ritók Nóra
tanár, szociális alapítványi vezető
A változások sodrásában

A rendszerváltás engem az állami általános iskolai oktatásban ért. A főiskolát 1982-ben fejeztem be, utána tanítani kezdtem egy kis falu iskolájában, majd egy kisvárosban folytattam, így volt lehetőségem megtapasztalni az akkori, rendszer adta lehetőségeket, korlátokat és a tantestületi légköröket is. Ehhez képest a rendszerváltást óriási fellélegzésként éltem meg én is, szabadságot, észszerűséget remélve, és azt is, hogy vége a hatalomnak való kényszeres megfelelésnek, a hazudozásnak, eljön az őszinte problémafeltárás és kreatív megoldáskeresés időszaka.

Most, 30 év távlatából visszanézve ez egy nagyon naiv elvárás volt.

Sokat gondolkozom azon, miért nem sikerült elengedni azokat a beidegződéseket, amelyek a szocialista időszakban beépültek az emberekbe, a boldogulás egyetlen útjaként. Mert nem sikerült. Tudom, a társadalmakban az alá-és fölérendelődés mindenhol ugyanazokat a viszonyulásokat termeli ki, mégis a történelmi változások az eleve elrendeltséget megtörték, és másféle perspektívák nyíltak. Ahol tudtak. De úgy tűnik, ezekre mi nem tudunk rátalálni. Nálunk valahogy az, hogy azt kell mondani, mutatni, amit a döntéshozó hallani akar, mert az lesz a biztosítéka a pozíciónak, pénznek, lehetőségnek, az megmaradt. Bennünk, a viszonyulásainkban, és ezt adjuk tovább a gyerekeinknek is.

A rendszerváltás utáni első ciklus, emlékezetem szerint, nálunk is a változások hangulatában telt. Aztán kezdett megtorpanni a lendület. Valahogy kúszott vissza minden. Végül olyan lett, mint amikor csak az elnevezések cserélődnek, de a viszonyulás marad. Nem tanácselnök, hanem polgármester. Mára pedig a politikai hovatartozás is ugyanolyan meghatározó lett, mint régen volt. És maradt a korrupció is. Talán, ha akkor szólunk, amikor az első polgármester házához aszfaltút épült, hogy állj, ennek már vége, ezután nem így fog működni, akkor minden másképp alakul. De mi természetesnek vettük a rendszerváltás után is, hogy aki a fazékhoz közel ül, annak bőven jut. Mert eddig is így volt. A következő polgármester-választáskor meg már ezt lehetett hallani a falvakban: „maradjon, aki volt, mert az legalább már megszedte magát. Ha új lesz, majd újrakezdené az is.”

De nem volt elég. Ha van út a korrupcióhoz, akkor az embereknek sosem lesz elég. A pénzzel megszilárdított hatalomnak sajátos működése van. Mert a döntéseket nem a szakmaiság, hanem a személyes haszonszerzés, és az önnön meggyőződésbe vetett hit kezdi irányítani, a tévedhetetlenség érzése eluralkodik, a saját értékrend általánossá tétele lesz a vágy, és ennek kiépítéséhez keresnek jól illeszkedő munkatársakat. Akiket megtalál, kinevel a hatalom, hiszen tudja, a régi beidegződés mentén működik ez, ha „engem szolgálsz-te is jól jársz” elv dolgozik az emberekben.

A csökkenő szakmaiság pedig egyre torzabbá teszi a rendszert. A kritikai hang üldözendő lesz, kétféle világ épül, amiben nem körvonalazódhat a rendszerváltás utáni jövőkép.

Ezek a mechanizmusok hatottak rám is. A 30 évvel ezelőtti és a mostani világ, ami ebből körülvesz, érdekesen hasonló lett. Közben voltak hullámzások, vagy inkább előre és aztán vissza irányuló mozgások. Engem pedig a szociális érzékenységem, meg az igazságérzetem mentén, alaposan behúzott egy olyan kérdés, amire sem a rendszerváltás előtt, sem utána nem sikerült választ adni. Ez a probléma, ennek a mindenkori rendszerhez pozicionálása formált és formál engem is, az oktatás-szociális munka-civilség világában. Ezekben, folyamatosan tanulva igyekszem képviselni az ügyet. A gyerekszegénység és a roma integráció ügyét. Ez néha könnyebb, néha nehezebb. Most épp a nehezebb periódusban vagyunk.

A számomra fontos három területen, a változásokat a leszakadó vidéki térségekből szemlélve próbálok visszatekinteni arra, mi és hogyan változott bennem, körülöttem a rendszerváltás óta.

Oktatás

„Te egy olyan tehetséges pedagógus vagy. Miért ezekre pazarolod az energiádat? Miért nem a rendes, magyar gyerekekre?” (1988)

„Nem lenne ebben az országban semmi baj, ha nem lennének olyan emberek, mint maga. Aki abból él, hogy konfliktusokat gerjeszt, meg valótlanságokat állít. Olyanokat, hogy oktatási szegregáció van.” (2016)

Az iskola, ahol az „átkosban” dolgoztam, a kisvárosban annak a településrésznek a gyerekeit tanította, ahol sok volt a lakhatási szegénységben érintett roma család. Az iskola nagy volt, három párhuzamos osztállyal is, az „a” volt a településrész elitjének, a „valakiknek” a gyerekeié, a „b”-be azoknak a gyerekei jártak, akik a társadalmi hierarchiában nem voltak meghatározók, a „c” pedig kislétszámú, szegregált osztály volt, túlkoros, problémás cigánygyerekekkel. A főiskolán tanult módszertannal náluk nem sokra mentem. Innen indult számomra a pedagógiai útkeresés, ami aztán a következő harminc évemet meghatározta. Másképp akartam, mint ami az akkori gyakorlat volt.

Abban az időben még nem beszéltünk szegregációról. A szakma persze érzékelte a problémákat, de ekkor még a „romapedagógia” időszakát éltük, a fejlesztések módszertanának és annak indoklásának etnicizálásával. Az integráció sem volt egy általánosan beépült fogalom, minden törekvés az asszimilációra irányult, a központi „szocialista embereszmény” mindenkire kiterjedő célmeghatározásával.

Olyan iskolák, ahová kizárólag roma gyerekek jártak, nem igazán voltak. A kistelepülések iskoláiban természetes módon oktatták együtt a gyerekeket. Voltak persze falvak, ahol a lakosság körében több volt a cigány, így az óvodában, iskolában is. Ezek voltak az úgynevezett spontán szegregációk. A rendszerváltás nagy vívmánya, a szabad iskolaválasztás alapjaiban változtatta meg a képet. Akik megtehették, utaztatták a gyerekeiket, a szomszéd faluba vagy tovább, és ez már érzékelhető különbségeket generált az iskolák között gyerekösszetételben és az oktatás színvonalában is. Ezekben az években voltak törekvések arra, hogy segítsék a plusz pedagógiai munkát igénylő gyerekek oktatását államilag is, külön támogatás járt azoknak az iskoláknak, ahol magas volt az arányuk. Ebből a pénzből lehetett szakköröket, korrepetálásokat, kirándulásokat szervezni a gyerekeknek, ami segítette őket is, és a pedagógusok befektetett plusz munkáját is finanszírozták. A pedagógushivatást pozitívan lehetett megélni, és ha nem is vetekedett az elitiskolákkal, de szakmai teljesítménynek számított a problémás gyerekek oktatása is.

Nagy javulást ugyan ez nem hozott a leszakadó társadalmi csoportokban, de nem is romlott a helyzet. Az uniós fejlesztésekből ebben az időben jelentős támogatásokat fordítottak a módszertani területekre, én is dolgoztam abban a programban, amelyben a tanárképzés és a tanártovábbképzés számára dolgoztunk ki tananyagokat, mindenféle olyan témában, ami segítette volna az integrációt is. Ehhez az időszakhoz kapcsolódott, hogy a nagy oktatási infrastrukturális fejlesztésekhez előírták az önkormányzatoknak a települési oktatási esélyegyenlőségi tervek készítését. Szakértőként kapcsolódtam ehhez is, ekkor már fókuszba került az esélyegyenlőség ügye az oktatásban, feltártuk az iskolákon belüli és a települési szegregációt is. Az ember akkor azt érezte, a rendszer is küzd azért, hogy az iskola betöltse esélykiegyenlítő funkcióját. Ebben támogatott volt az innováció, az új utak, módszerek keresése.

Aztán változott a helyzet. Az önkormányzatoktól elkerült az iskolafenntartás, és alapjaiban rendeződött át minden. Közben pedig elindult az egyházi iskolák térnyerése az oktatáson belül. Vidéken, azokon a településeken, ahol az állami iskolák is elégségesek voltak, ott az egyházi már csak az állami hátrányára kapott teret. De ez még a kisebb baj lett volna. Bár a vallásos világnézet állami támogatása minden fronton erőssé vált, az emberek viszonyulása a valláshoz alapvetően nem változott. Az egyházi iskola vonzerejét egy, az egyházhoz nagyon méltatlan döntéssel kívánták a legtöbb helyen megerősíteni: a halmozottan hátrányos helyzetű, szegény, cigány gyerekek kizárásával. Erre pedig a településeken élő, jobb társadalmi státuszú családok nyitottak voltak, oda íratták a gyerekeiket, ahol nincsenek „problémás” gyerekek, cserébe elviselve az ideológiai korlátokat. Az egyik egyházi vezető mondta: „nem az iskola a fontos, hanem a gyülekezetépítés”. De a gyülekezetek nem nőnek, még annak ellenére sem, hogy a gyerekeket használják ehhez.

A szegregáció lassan lopakodott előre, a kormányok korábban próbáltak tenni ellene, mára szabad utat kapott. Jelentős, nemcsak az egyházi-állami iskolák viszonylatában, hanem egy egyházi fenntartón belül is, és a megyeszékhelyek, meg a főváros állami iskolái között is. Hiába vannak perek, amelyekben kimondják a szándékolt szegregációt. Hiába indítanak kötelezettségszegési eljárást Brüsszelből, többek között ezért is. Nincs lényegi változás. Látszatintézkedések vannak csupán. Az egyház pedig érinthetetlen, tabutéma.

Az általános iskola nem képes esélykiegyenlítő funkcióját betölteni, és ez meghatározza a középiskolai képzést is. Meghatározza a következő generáció képzettségét, sorsát, ami a leszakadó térségekben rémisztő képet rajzol elénk.

Szociális munka

„Magának még sok baja lesz abból, hogy nem akar beállni a sorba. Nem szeretjük, ha valaki kilóg. Nem érti?!” (1987)

„Miért nem tudsz csendben rajzolgatni a cigánygyerekkel? Miért kell neked mindenbe belepofázni?” (2017)

Gyerekkoromban a faluban, ahol éltünk, nem volt nagy különbség a családok között. Voltak persze, akik jobban éltek, és jól emlékszem a cigánysor elhanyagolt épületeire is, de valahogy igazi konfliktus sem a településen, sem az iskolában nem rémlik. Ha valaki rossz volt, a körmöst vagy a pofont megkapta, függetlenül attól, cigány volt-e vagy sem. Természetes volt, hogy együtt kell élnünk, tanulnunk, dolgoznunk. Mégis, világos volt számomra már akkor is, hogy a „nincs” a cigányoknál valami leválaszthatatlan tartozéka az életüknek.

Sokáig hittem azt, hogy a változásokhoz elég a gyerekekre fókuszálni. Lassan ébredtem rá, hogy az iskola, a generációs szegénységben élő, zömében cigány gyerekeknél sosem lesz elég. Megértettem, hogy az oktatás hatása leamortizálódik azokban a közegekben, ahol élnek, mert a családok teljesen más értékrenddel bírnak, ott más hatások épülnek be a gyerekbe, mint amit az iskola óhajt. Megismertem egy felnőtt generációt, akik sem a családjukból, sem az iskolától nem kaptak elég muníciót ahhoz, hogy változtatni tudjanak az életükön. Akik így csak arra képesek, hogy újratermeljék a nyomorúságot.

A szociális munka az életemben a családokhoz való kijárással kezdődött. Egy évet azzal töltöttem, hogy mentem, és próbáltam megérteni azt a rendkívül bonyolult problémahalmazt, amiben élnek. Ami alapból sem volt egyszerű, ám a rendszerváltás óta, aminek talán a munkahelyek elvesztésével ők, a cigány családok voltak a legnagyobb vesztesei, csak romlott a helyzet. A túlélési stratégiák pedig olyan irányba fordultak, ami még mélyebbre sodorta őket.

Lassan épült fel ez a munka is, először csak pár családdal, aztán egy utcával, faluval, majd több településsel is kapcsolatba kerülve. Mivel az iskolából indultam a probléma felé, így először az általános iskolás korosztály mentén kapcsolódtam. Hozzájuk mentem ki a cigánysorra, megismerni a családjaikat, körülményeiket, élethelyzeteiket. Az első időszakban a sokkoló krízishelyzeteikre fókuszáltam. Az pedig volt bőven. Próbáltam segíteni ruhával, cipővel, élelemmel, gyógyszerrel egyenként a családokat. Az is fontos volt ekkor, hogy elfogadtassam: nem hatóságként jelenek meg egy szegregátumban, hanem megérteni és segíteni szeretném őket.

Akkor még azt gondoltam, a kríziskezelés a legfontosabb. Egyszerűen elviselhetetlen volt számomra látni, hogy élnek gyerekek. Mindenáron segíteni akartam rajtuk. Saját káromon tanultam meg, hogy a kríziskezelés nem lehet cél, ez csak eszköz lehet, valami távolabbi változáshoz. De amíg ezt megértettem, addig erősítettem én is a tanult tehetetlenséget bennük. Ebben az időben havonta ötszáznál több „visszahívós” SMS-t kaptam, amiben vagy kértek valamit, vagy egymásra panaszkodtak a családok. Nagyjából képben voltam mindenről, hiszen, ha valaki eladta, amit kapott, más azonnal „jelentette”, hogy tudjam. A családok között pedig ahelyett, hogy csökkent volna, az adományok miatt egyre nagyobb lett a feszültség, új típusú konfliktusok jelentek meg.

Egyre jobban éreztem, hogy a kríziskezelés nem elég, a családok problémáit valahogy másképp kellene kezelni. Első feladatnak éreztem, hogy pontos problématérkép készüljön az egyik legnehezebb kis zsákfaluról a környéken, amiről ma is azt gondolom, hogy a generációs szegénység és a roma integráció összes problémáját magában hordozza. Néha azt gondolom, talán többet is, mint kellene. Világossá vált, hogy ide hosszabb távú munka szükséges. A húsz évre tervezett esélyteremtő stratégia helyszínéül ezt a kis falut választottuk. Remélve, hogyha ezen a nehéz terepen eredményt érünk el, máshol könnyebben adaptálható lesz a dolog.

A falu problématérképének elkészülte is folyamatos tanulás eredménye volt, lassan, a többi környező településsel összevetve értettem meg, milyen tényezőkre kell figyelni. Mert nem mindegy, hogy egy faluban betelepülők vagy őslakosok a cigány családok. Mint ahogy az is meghatározó, hogy romungro vagy oláh cigány családok élnek-e ott. Tudni kell, hogy milyen magas a kriminalizáció szintje. Jelen van-e bármilyen drog a településen? Milyen mértékű az uzsora? Vannak-e szolgáltatások, és milyenek? Van-e munkalehetőség? Milyen a közösség konfliktuskezelő képessége? Milyen a település vezetése, hogy viszonyul a romákhoz? Vallásosak-e az ott élő cigányok, van-e szervezett hitélet? Milyen a képzettségük, van-e szakmájuk? Van-e mobilitási képességük? Milyen a kisebbségi önkormányzatuk, képes-e hatni a roma közösségre? Milyen a viszony a nem cigány lakossággal? Milyen a nagycsaládok szerkezete, kiterjedtsége? Melyik a legbefolyásosabb család, és miből fakad a pozíciója? Milyen a viszonyuk azzal az intézményrendszerrel, amellyel kapcsolatba kerülnek? Vannak-e olyan íratlan közösségi szabályok, amelyeket betartanak? Egyáltalán: van-e közösségnek tekinthető szerveződés?

Az is kiderült, hogy a fenti kérdések miatt minden településnek más a problématérképe, és ha vannak is azonos elemek, az egész problémahalmaz egyedi, és a megoldásokra sem lehet egyforma „recept”.

Már eléggé benne voltunk a problémákban, és inkább csak ösztönösen, mint tudatosan keresgéltem, hogyan lehetne valamilyen irányba elindulni. Kegyelmi pillanat volt, amikor egy alkalommal páran elém álltak a településen, és közölték, hogy nem jól adományozok. Meglepetten kérdeztem: „ugyan miért?” „Mert vannak itt a faluban, akik kereskednek azzal, amit kapnak. És ez nem jól van így.” Feladott labda volt ez, éreztem, remek pillanat adódott. „Akkor segítsenek nekem, üljünk le, és beszéljük meg, hogy lehet jól adományozni, igazságosan, mindenki számára elfogadhatóan” – kértem. Innen indult el a közösség szerveződése, az első bevonódásuk, amiben ők maguk állapíthattak meg szempontokat, és képviselték is azokat a többiek felé.

Persze hosszú út vezetett a mostani állapotig, amikor hetente találkozik a kultúrházban az asszonyközösség. Találtam ki mindenfélét, amiről feltételeztem, előreviheti a dolgot. Teaházat szerveztünk, ahol sorban mindenki bemutathatta a családját, az élete jó és rossz pillanatait, a terveit. Először nem akarták. „Minek ez, mikor itt mindenki ismer mindenkit…” Akkor kezdtük mi, kijáró munkatársak a bemutatkozásokat. Már a második Teaházra több önként jelentkező bemutatkozni vágyó volt. Megható volt nézni, ahogy felkészültek, komolyan véve a feladatot.

Akkorra már világos volt, hogy a problématérkép egyes elemeire az asszonyokon keresztül jobban hathatunk. Így például a pénzügyi tudatosságra a háztartási pénz beosztásával, a tudatos gyerekvállalásra a fogamzásgátlás lehetőségeinek megteremtésével, a tudatos gyereknevelésre az életkori sajátosságokról való ismeretátadással, és ott van még a legnehezebb kérdés, a családon belüli erőszak, a kommunikáció, ami változhat majd, ha a nőket helyzetbe hozzuk. Persze nem úgy, hogy egy-egy témáról egyszer-egyszer beszélünk, hanem éveken át tartó, szemléletformáló, megerősítő, a közösségen átszűrt és általuk elfogadott elvek kialakításával. Lassan, újra és újra ismételve mindent, hol messziről ránézve a témára, akár valós hírekből vagy irodalmi példából, hol egy helyi példán keresztül kivetítve a többiek elé.

A program nemcsak rájuk van hatással, hanem minket is folyamatosan fejleszt, hiszen az új helyzetek új témákat vetnek fel, a közösség változásai, a település élete állandó alkalmazkodásra és tanulásra késztet minket is. A fejlesztésnek egyre több területével foglalkoztunk. Mikroközösségeket is életre hívtunk, pl. a baba-mama klubot, a három év alatti gyerekek és anyukák fejlesztésére, az analfabetizmus felszámolására irányuló képzésünk csoportját, a főzőklubot, majd a munkahelyteremtési programelembe bekapcsolódókra irányuló programokat. Aztán jött a tanoda, először az általános iskolás korúakkal, utána az ovisokkal és a középiskolásokkal is foglalkozni kezdtünk. Itt is lett többféle klub, a „csajos klub” vagy az „olvasóklub”, a „disputa”, vagy amikor szakember volt rá, a „szociális cirkuszt” próbálgatók csoportja.

Minden fejlesztést igyekeztünk egy vonal, egy cél mentén tartani, hogy ne legyen semmi, ami a másik terület hatását leamortizálja. Közben pedig tanultam, tanultuk ezt az egészet. Mert erre minta nem volt előttünk, nem volt útmutatás arra, hogyan lehet megjelenni egy ilyen szétesett közösségben, és milyen lépésekben gondolkodhatunk. Ehhez sajátos viszonyulást is ki kellett alakítani, magamban is.

A többségi társadalom hajlamos azt gondolni, ők élnek „normálisan”, és aki ettől eltér, arra rá kell kényszeríteni a többség által elfogadott értékrendszert, életvitelt. Nyilván vannak szabályok, amelyeket mindenkinek be kell tartani ahhoz, hogy egy társadalom működni tudjon. De azért ebben vannak átgondolandó kérdések. Én az első évben megértettem, hogy nem romaként nem tudhatom, és nem is mondhatom meg, hogyan kellene a roma identitást megélniük. No meg nem is mélyszegénységben szocializálódtam, így a túlélési stratégiákról sem lehet sok fogalmam. Ezekre úgy kell tekinteni, mint tudásokra, amelyek náluk vannak. Én csak azt tudhatom, hogy mi az, amitől a többségi társadalomba való beilleszkedésük konfliktusmentesebb lenne. Az integráció pedig csak ebből a két tudásból épülhet fel. Ehhez pedig nem fölényesen, hanem megfelelő alázattal kell jelen lenni. Mert a tanult tudás nem elég. Megismerni, megérteni őket, és partnerré tenni is muszáj, ha változást akarunk.

Azt hiszem, ezen a területen tanultam a legtöbbet, és tanulok ma is. Az elmúlt tíz évben felépítettünk egy, az állami rendszer melletti, annak a működési hézagaira épülő másikat. Oktatással (tanoda, iskolai lemorzsolódás csökkentése, ösztöndíjprogram stb.), szociális területtel (kríziskezelés, ügyintézések, a családok képessé tétele a gyerekek családban tartására stb.), egészségügyi résszel (gyógyszerkiváltás, egészségügyi szolgáltatások elérése, fogamzásgátlás, szűrővizsgálatok stb.), munkahelyteremtéssel (társadalmi vállalkozás kézművességben, mezőgazdaság élelmiszer-feldolgozással, brikettkészítő üzemmel), településfejlesztéssel (szolgáltatások szervezése, közösségi terek, internetelérés, közlekedési elzártság megszüntetése, legális villanyszerzés, lakhatási szegénység csökkentése, stb.), bűnmegelőzéssel (pl. az uzsora vagy a herbál ellen), kulturális programok szervezésével, közösségfejlesztéssel és annyi mással foglalkozva.

Lassan mindenhez értenünk kellett, a társadalmi vállalkozás üzleti tervezésétől a villanyóra-visszakötések műszaki hátteréig, a gyerekek védelembevételének jogi hátterétől az eseti gondnokságig, a brikettkészítés gépeinek működésétől a lekvárfőzés HCCP rendszeréig, a közmunkától az alkalmi munkavállalói foglalkoztatásig, a szakértői vizsgálatok menetétől az értelmi fogyatékosok fogamzásgátlásáig és még hosszú a sor.

Aztán a gyerekek, a családjaik és a helyi közösség szintje után jött még egy terület. Az intézményrendszer szintje. Mert hamar világossá vált, hogy muszáj azzal is foglalkozni, hogyan illeszkednek ezek az emberek az intézményrendszerhez.

Ez sem volt konfliktusmentes tanulás. Nyilván, amikor a családok problémáival szembesültünk, láthatóvá vált, hogy az ügyintézők is gyakran belecsúsznak olyan helyzetekbe, ami akár alapjogokat sért. Az első reakcióm az udvarias figyelmeztetés volt, négyszemközt, jelezve, hogy ebből akár cirkusz is lehetne. A reakció (négyszemközt) udvarias „köszönöm” volt, aztán minden ment tovább a régiben. Később próbáltam „felülről” utánanyúlni egy-egy sztorinak, aztán használtam a nyilvánosságot is, a blogot és a közösségi média felületét. Erre viszont ellenséges viszonyulás volt a válasz, aminek sokszor épp azok itták meg a levét, akiken segíteni szerettem volna. „Köszönje az Igazgyöngy Alapítványnak” – tették hozzá, hogy biztosan betaláljanak.

Nos, ez így nagyon rossz volt, változtatnom kellett. Lépéseket tettem, segítő lehetőségeket kínálva, elviselve a sokszor megalázó szituációkat, melyben hagynom kellett, hogy vélt sérelmeiket, frusztrációikat rám olvassák, aztán az eredményeket alájuk tolva, lassan, de elkezdett működni a dolog.

A fejlődés itt is szépen követhető. A három „t” elve mentén lassan kerültünk át a „tiltott” kategóriából a „tűrt”-be. Őrzök még egy jegyzőkönyvet, amelyben hivatalosan is leírták, hogy engem, mint „dilettáns bajkeverőt” nem szabad a gyermekvédelem közelébe engedni. Aztán lassan engedték, hogy segítsünk, hogy képviseljük a családokat, majd mediáljunk közöttük. A harmadik „t”, a támogatott rész még minimális, de egyre több területen vállalják fel hivatalosan is a velünk való együttműködést, ami, főleg, ha azt nézzük, honnan indultunk, nagy dolog.

Az egyik esetkonferencia mondata mélyen beégett az emlékezetembe. Egy családsegítő mondta: „Aha, értem már, hogy mi a baj. Az, hogy ti nem velünk vagytok, hanem ezekkel”. Ez azért sok mindent elárult a viszonyulásról. Az alapállásról, hogy egymással szemben állunk, mint az ellenségek, ami nem egy megoldásközpontú viszonyulás.

Megismerve az intézményrendszert, annak működését, nehézségeit, világossá vált számomra, hogy az egész problémahalmaznak ők éppúgy részei, elszenvedői, mint a generációs szegénységben élő családok. A szupervízió hiánya, az alacsony bérezés, az óriási adminisztráció, a gyakori fluktuáció, a nem megfelelő tudással és viszonyulással bíró munkatársak mind a kiégés felé sodorja őket.

Ezeket az okokat vizsgálva hamar a szakpolitika szintjén találtam magam. Hiszen az egész működés onnan irányított. Ez pedig a munka új területét és új tanulást hozott nekem.

Civilség

„Majd ha te ülsz az asztalnak ezen az oldalán, akkor lehet véleményed… De egyelőre még én ülök itt.” (1974)

„Kérjen nyilvánosan bocsánatot az írásáért, amiben megsértette a miniszter urat. Ha nem teszi, akkor innen vége. Ne számítson tőlünk többé semmilyen támogatásra.” (2016)

A rendszerváltás előtt ez a fogalom nekem, hogy „civil”, nem létezett. Volt a rendszer, és ahhoz kapcsolódva „társadalmi munka”. Ebben működtettünk dolgokat „az úttörő, ahol tud, segít” elve mentén. Szabadidős kulturális programok, környezetszépítés, szemétszedés, sportprogramok, segítség az öregeknek, stb. Kötelező része volt az életnek a közösségben működés, a „jótett”, amiben azért, kinőve a gyerekkorból, fiatalként, kis odafigyeléssel nagyon jól meg lehetett találni az ideológiamentes közösségi létet.

A rendszerváltás után ezek a tevékenységek rendeződtek a civil térbe. A közösségi szerveződésekre igény volt. Számomra itt kezdődött a civilség, amikor láttam, megtapasztaltam, hogy a megnyíló demokráciában itt nagyobb mozgástér, nagyobb szabadság adódik azokra a tevékenységekre, amelyeket másképp akartam. Az oktatási tevékenységekre is. E szándék mentén alapítottam meg az Igazgyöngy Alapítványt, majd rá egy évre az Igazgyöngy Művészeti Iskolát. Tíz év alatt szerveződött kis iskolahálózattá, hat településen, kilenc telephelyen, 10 pedagógussal, 600 körüli gyereklétszámmal. Ezzel együtt fejlődött a pedagógiai rendszerbe állított módszertan, amelyről az első szakaszban írtam.

Az iskolaalapítás volt hát az első. Aztán a szociális munkával párhuzamosan jöttek az újabb közhasznú, állami feladatok. Családsegítés, etnikai kisebbséggel kapcsolatos feladatok, munkaerőpiacon hátrányos helyzetű rétegek foglalkoztatásának elősegítése, közművelődési tevékenység. Állami támogatást ebből csak az iskolára kaptunk, a többit támogatásokból, adományokból és pályázatokból próbáltuk finanszírozni.

Az uniós források megnyílása pályázati lehetőségek sorát hozta a civil szervezeteknek is, kezdetben nekünk is. Ez azonban sok mindent magával hozott, többek között ellentmondásos változásokat is a kezdetben szépen körvonalazódó civil szférában.

Mert a pályázati úton finanszírozott működés csapdája nagy. Dolgozott például egy civil szervezet egy problémában, egy-két éves projektben, olyanban, amit egyébként az államnak kellett volna megoldania. Munkaviszonyban, mert ezt már nem lehetett önkéntesen, nem lehetett másként, és a pályázatok is egyre inkább megkövetelték a teljes munkaidős munkatársakat. Alkalmazások kezdtek kötődni a civil szervezetekhez. Mire kialakult a csapat, megtalálták a megfelelő szakembereket, betanultak, már véget is ért a projekt. A civil szervezet pedig döntés előtt állt: elengedi a munkatársait, hiszen nincs miből finanszírozni az alkalmazásukat, vagy keres olyan pályázatot, ahol továbbviheti az egészet. Lassan csúszott el a hangsúly: sok szervezetnél már nem a cél volt a fontos, amiért létrejöttek, hanem az állások megtartása. Valami megborult. Ezen aztán még egyet tudtak tolni a pályázatíró cégek, akik rátelepültek a tudáshiányra a szolgáltatásaikkal, hiszen az egyre bonyolultabb és nagyobb pályázatok megírásához is olyan tudás kellett, amire a civil szféra nem volt felkészülve. Üzlet lett ez, óriási pénzek forogtak kockán, és innen már csak egy lépésre voltunk az átpolitizálódástól, a korrupciótól.

Ekkor pedig már nem a szakmaiság számított, hanem a lojalitás. Aki nem jelzett problémát, hanem kiszolgálta a kormányzati szándékokat, és ezt megfelelően kommunikálta is, ők biztos támogatást remélhettek. Mellettük persze lettek új szervezetek, egyesületek, a regnáló hatalomhoz köthetők, sokszor épp egy-egy pályázati lehetőségre alapítva. Ők ugyan nem rendelkeztek tapasztalattal a különféle területeken, de elnyert pályázataikkal gyorsan kiszorították a térből az évek óta ott dolgozókat.

Akik pedig próbáltak még működni, ám hibát jeleztek az állam rendszerében, rögtön „a másik oldalhoz” sorolódtak. Gyanúsak, ellenségek lettek. Már nem lehetett szakpolitikai kritikát megfogalmazni, mert minden a pártpolitikáról szólt. Hamar megtanulta minden civil szervezet, hogy próbálni kell nem konfrontálódni, ha dolgozni akarnak tovább. Kompromisszumokat kellett kötni, ami elég tág határok között mozgott. Sokan próbáltak észrevétlenek maradni. Ám, mivel a civil szervezetek állami támogatása és a pályázatok elérése is eléggé átrendeződött a kormányközeli oldalra, így nem jutott működésre sem mindenkinek. Az adománygyűjtés lett a túlélés lehetősége, de ahhoz meg nyilvános szereplés kellett. Látszani, láttatni a problémát, amit már nem lehetett konfliktushelyzetek nélkül.

Azok pedig egyre-másra adódtak. Helyi szinten is, hiszen a polgármesterek nem szerették, ha a településükről kihangosodott például a gyerekszegénység, vagy bármi, ami nem illett a „Magyarország jobban teljesít” koncepcióba. A sajtó is kettészakadt, markánsan kormányzati és ellenzéki lett, a két világ, amit bemutatnak, tökéletes ellentéte lett egymásnak. A problémajelző civil szervezetek pedig, ha nyilvánosságot akartak, betolódtak az ellenzéki sajtóba. A közösségi média maradt még mint színtér, ám az is kihangosítás, állásfoglalás, aminek következményei elérik mind a magánszemélyt, mind a civil szervezeteket. Az egzisztenciális félelem pedig behatárolt sok mindent, főleg vidéken, ahol nem sok mozgástere marad az állását elvesztőnek.

Keserves tanulási szakasz volt nekem ez a folyamat is. A határokat, hogy meddig mehetek el, nekem is pontosan megmutatták. A személyes eltökéltségem és a felelősség, amit a körülöttem levő munkatársak, meg a támogatott családok iránt érzek, sokáig küzdött bennem. Hol nem bírtam az igazságérzetemmel, és vállaltam tüntetési beszédet, kiléptem a szakpolitikai egyeztetésből, amikor azt láttam, hogy csak látszat az egész, vagy visszaadtam a Lovagkeresztemet, amikor olyan ember kapta meg, akivel nem akartam egy sorban szerepelni, és változó visszafogottsággal publikáltam mindenfelé az általam vállalhatatlannak vélt dolgokról. Elég keserves volt elviselni ezek után a pályázati források elvesztését, és az új kategóriákba kerülést, mint a „külföldről támogatott civil szervezet”, vagy a „sorosbérenc”. Ezek olyan bélyegek lettek rajtunk, amelyek csak erősítették az ellenségképet.

Lassan meg kellett tanulnom, hogy a saját indulataimat mérsékelnem kell, mert az ügy ennél fontosabb. Nálam sokkal fontosabb. Próbálok hát nagyon a szakmaiság mellett maradni, és azt képviselni, minden körülményben. Nem provokálni, de semmi olyat nem tenni, nem vállalni, ami a hitelességet, az átláthatóságot, a céltól való eltérést kockára teszi. Vállalni a véleményemet, továbbra is, nyilvánosan. Következetesen kitartani. No meg nem hagyni, hogy a politika bármelyik oldalon kihasználjon. Független civil akarok maradni.

Mert civilnek lenni nekem szabadságot jelent. Az emberi jogok tiszteletét. Azoknak a fontos ügyeknek a képviseletét, amelyek jobbá teszik a világot. Ehhez pedig partnerek kellenek, támogatás, tér. Partner, támogató most leginkább a magánszemélyek, illetve a hozzájuk kötődő cégek felől épül körülöttünk. Azt gondolom, a helyi intézményrendszeri kapcsolat is jól alakul. Mert azt biztosan tudom, hogy ezt az egészet csak teljes társadalmi beágyazottságában lehet értelmezni, és így kell keresnünk a megoldásokat is. Erre a környezetünkben egyre inkább ráéreznek az intézményi partnerek is. A jövőképem most a helyi megoldásokhoz kapcsolódik. A húsz évre tervezett esélyteremtő stratégiánk tizedik évében vagyunk. Tíz év múlva, reményeim szerint tudunk egy lehetséges utat mutatni ahhoz, hogyan lehet egy problémákkal teli szegregátumból az élhetőbb település felé elindulni. Ekkorra le tudjuk írni azt a keretrendszert, módszertant, ami mentén adaptálható a dolog. Annak az ideáját, hogy ez majd egyszer érdekelni fogja a hatalmon levőket, nem tudom elengedni. Mert kell, muszáj, hogy az emberekről szóljon majd újra minden. Azokról is, akik ma kilátástalan helyzetben, a nyomort újratermelve élnek. Nem növelhetjük tovább a veszélyt, amit a helyzet magában hordoz. Jönnie kell majd egy olyan kormánynak, amelyik másképp akarja működtetni a forrásait.

Ha egy mondatban kellene megfogalmaznom, mit tartok a legnagyobb bajnak az elmúlt harminc évből azokon a területeken, ahol én dolgozom, akkor azt mondanám: nincs kormányokon átívelő stratégia. A szegénységet pedig nem lehet csökkenteni, csak, ha hosszú távra tervezünk. Ha nagyon előre nézünk. Az Igazgyöngyben én és a kollégáim is ezt tesszük. A kormányok ellentétes intézkedései visszavetik az elindult változásokat. A rugalmasság, a változó világhoz igazodás persze fontos. De az ellentétes hatások károkozásai óriásiak.

A jövőbeli terveim? Talán egy személyesebb elemmel kezdem. Túl sok remek innovációt, civil kezdeményezést láttam elvérezni azon, hogy addig működött, amíg az a személy, akihez kötődött, jelen volt. Aztán, ha az élet úgy hozta, hogy az illető másfele kanyarodott, a megkezdett ígéretes fejlesztés abbamaradt, maximum szakirodalmi lábjegyzetként emlékeztetve a szakmát arra, hogy milyen értékei voltak. Én a kezdetektől másképp akartam. Tudatosan figyeltem a csapatépítésre, mert hamar felismertem, ezt a munkát én nem bírom végigvinni, annál hosszabb távon kell dolgozni benne. Három éve pedig kifejezetten a munkám fókuszában áll, hogy elérjem: nélkülem is működőképes legyen a dolog. Ehhez pedig lassan fel kell számolnom magam itt, és átadni a feladatokat a kollégáimnak. Mert be kell, hogy bizonyítsam, nem egy személy karizmáján múlik a dolog, akkor sem, ha ez feltétlen kell az elinduláshoz, kiteljesedéshez. Kell, hogy a működésünk is mutassa: a szemlélet kialakítható, adaptálható. Csak így tud majd hatásában kiteljesedni az Igazgyöngy, ha nem engem szolgál, hanem az ügyet. Az ügy iránti alázatot is meg kell tanulni. Mert ez az egész nem rólunk szól.

A többi területen pedig a csapat felkészítése mellett a legfontosabb a fennmaradás biztosítása a munka folytatásához, abban pedig az irány következetes megtartása. Nem lesz egyszerű ez továbbra sem, hiszen túl sok minden dolgozik ellenünk. Túl sok a harc, az ellentétes érdekek ütközésének frontvonalában vagyunk, miközben biztosan látjuk, a megoldáshoz hosszú távú összefogás kellene.

De egyszer biztosan eljön, hogy kormányzati szinten is felismerik ezt. Mindenesetre én abban a szellemben dolgozom továbbra is, aktívan, ami ezt várja. Elvárja. Kivárja.

Markó Béla
költő
Nemzedéki számháború
(Hatvannyolcasok
és kilencvenesek)

„Nagy pillanat előtt állunk… a hatvannyolcas elitnek, úgy, ahogy van… [búcsút mondunk]. Ki jön?” – kérdezte szokásos tusnádfürdői beszédének végén Orbán Viktor 2018-ban. Rögtön meg is válaszolta a kérdést: „Mi jövünk.” Aztán meg is magyarázta, hogy ki az a „mi”: „A kilencvenesek…, az antikommunista, a keresztény elkötelezettségű nemzedék… 30 éve azt gondoltuk: Európa a jövőnk, ma azt gondoljuk, mi vagyunk Európa jövője, hajrá!” Sok minden elhangzott még abban a tusnádfürdői előadásban, mégis csodálkoztam, hogy ennek az állításnak utólag szinte semmilyen visszhangja nem volt. Azt hittem, mások is felkapják rá a fejüket, akárcsak én, de ezúttal a felhördülés elmaradt. Talán azért, mert tényleg így van, nem lehet letagadni, hogy valamiféle nemzedékváltás zajlik ma körülöttünk, nem feltétlenül csak életkori kritériumok szerint, persze. Ez evidencia. Más kérdés nyilván, hogy mennyire hamis ezt a változást vagy akár szembenállást úgy magyarázni, hogy éppen most váltja fel a kommunizmust az antikommunizmus. A szándék egyébként nyilvánvaló: helycsinálás. Talán azért is sikkadt el ez a tusnádfürdői teória az azt követő hangzavarban, mert egy azelőtti, szintén a magyar miniszterelnök által megfogalmazott dichotómia – liberalizmus versus illiberalizmus – újdonságához képest a kommunistázás már rég lerágott csont, a kilencvenes évek retorikáját idézi. Vitatható tehát, hogy mi vált fel mit, milyen eszmék búcsúznak, és milyenek rendezkednek be tartós regnálásra éppen, de annyi biztos, hogy a „hatvannyolcas elit” távozóban van. Mint ahogy arra is érdemes lett volna több szót vesztegetni, mit jelent ez a „kilencvenesek”, lehet-e így korszakolni a mögöttünk álló hosszú, mozgalmas évtizedeket. Máris jelzem: ha váltás volt, akkor nem most, nem a tavaly vagy tavalyelőtt, hanem valamikor 2010 körül történt, és ezt nem azért mondom, mert akkor éppen sorsdöntő választások voltak Magyarországon. Inkább fordítva: a magyarországi vagy romániai változások más-más módon ugyan, de kapcsolódnak egy húszesztendős, mindenképpen történelminek mondható korszak lezárulásához. Valójában már hamarabb, talán 2004-ben, majd 2007-ben, a térség országainak az Európai Unióba való belépésekor, esetleg Koszovó függetlenségének kikiáltása vagy az addig kimaradt Horvátország európai uniós felvétele után fejeződött be az az erőltetett menet, amely az európai Nyugat és Kelet-Közép, részben a Balkán egybeillesztését célozta. Ennek a kétségtelenül csábító célnak („Európa a jövőnk”) rendelt alá mindent, talán azt is, amit nem kellett volna, az a generáció, amely 1968 igézetében lett felnőtté, és 1989-ben, még ereje teljében, végre eszközöket is kapott ifjúkori álmai megvalósítására. Legalábbis úgy tűnt akkor, hogy megvalósítható álmok ezek. Nos, ismétlem, ez a harminc év tulajdonképpen húsz meg tíz, van hát rálátásunk legalább arra a húszra, amely már lezárult, miközben az utóbbi tízről még mindig nem tudhatjuk, hogyan – és meddig – folytatódik. Mert egyelőre nem sok jelét látni egy újabb radikális fordulatnak, egy jótékony visszarendeződésnek, vagyis visszatérésnek az 1989-es célokhoz. Jó lenne tudni, hogy az első húsz esztendő volt-e a történelem rövid kitérője, vagy ellenkezőleg, ami most van, az a deviancia. A rendszerváltó nemzedék válasza erre nyilvánvaló, viszont attól tartok, a fiatalabbak ezt nem így látják, és bármiféle visszatekintésnek akkor van értelme, ha őket próbáljuk meggyőzni, nem saját magunkat.

1968-ban tizenhét éves voltam, változásban reménykedő, változásért lázongó kamasz egy olyan diktatúrában, amely próbált szolgai elégedettségre nevelni minket. Tilos volt elégedetlenkedni, tilos volt félni, tilos volt elvágyni az országból. A Ceauşescu-rendszer propagandagépezete olajozottan működött, de már akkor sem lehetett hermetikusan elzárni minket a külvilágtól. Csukott ajtók és ablakok mögött, lehalkítva szólt a Szabad Európa Rádió vagy az Amerika Hangja, és ha nem így, hát akár a könnyűzenével vagy általában a művészeti, sőt, öltözködési divattal átjött mindenfajta vasfüggönyön a hatvannyolcas szellem. Ami szintén nem akkor kezdődött, hanem jóval előbb, még az ötvenes évek amerikai beat irodalmával, aztán a hatvanas években a hippimozgalommal vagy a ma is élő Beatles-kultusszal, de 1968-ban ez a kulturális lázadás már nálunk is politikai célokkal egészült ki. Végül is akár a kultúráról, akár a társadalmi berendezkedésről volt szó, mindenképpen a konvenciókat kellett volna lebontani. A trapéznadrágot vagy a miniszoknyát éppúgy tiltották az iskolában, mint a nyugati rádióadókat. A prágai tavasz vagy a párizsi diáklázadások ugyanazt az üzenetet közvetítették nekünk: forrong a világ. Ráadásul bennünk, erdélyi magyarokban kétszeres reményt ébresztett ez a forrongás. Hiszen kettős elnyomással kellett mindvégig szembenéznünk, nemcsak az autonóm egyéniséget, hanem a másfajta nemzeti identitást is fel akarta számolni az a rendszer. Kettős volt hát az illúzió is azokban az években, tudniillik, hogy lehetséges a mélyreható társadalmi reform, és ugyanakkor egy nemzeti fellélegzés. Ennyi, nem több, semmiképpen sem egy teljes rendszerváltás ígérete volt ez, nem hiszem, hogy akkoriban sokan reménykedtek volna ilyesmiben. Viszont utólag szinte lehetetlen megérteni, mekkora felszabadító hatása volt már annak is, hogy a nyugati kulturális-művészeti – illetve helyenként, ismétlem, politikai – lázadás halvány visszfénye eljutott hozzánk is. A szabadságból nálunk valamiféle felemás szabadosság lett csupán, inkább csak imitációja egy művészeti vagy akár morális felszabadulásnak, ám ez is felbecsülhetetlen útravaló volt az én nemzedékem és a valamivel idősebbek számára a későbbi, ismét bezáruló, sőt, még egyértelműbben diktatórikus időszakra, egészen 1989-ig. Azt kell mondanom, hogy ennek is megvolt a sajátosan erdélyi – kisebbségi – magyar változata, hiszen a kollektív szabadság illúzióját is felkeltette bennünk az a néhány esztendő. 1968 számunkra ugyanis arról szólt, hogy fel kell szabadítani az egyént, és egyúttal szabaddá kell tenni a közösséget is. Az egyéni különlét és a nemzeti-nemzetiségi együttlét jogát ezért nem vagyunk hajlandók azóta sem szembeállítani, bármennyire is ellentétesnek tűnnek ezek a célkitűzések egy doktriner megközelítésben. Ha van nemzeti liberalizmus – nem feltétlenül a tizenkilencedik századi értelemben –, akkor ránk, kisebbségi értelmiségiekre valami ilyen címkét lehetett volna aggatni az 1989-es rendszerváltás idején. 1968-ban a Ceuşescu-vezetés – utólag kiderült: csupán a feszültségek levezetése végett, illetve gazdasági megfontolásból, nyugati előnyökre számítva, de mégis – lazított a szorításon. Új magyar nyelvű kulturális intézmények, újságok, folyóiratok jöttek létre, heti két óra magyar nyelvű televízióadás indult, megalakult a Kriterion Könyvkiadó. Nem sokáig tartott a nyitás, de pontosan a legérzékenyebb életkorban tapasztaltuk meg legalább, hogy így is lehetne.

Ez a tapasztalat minden bizonnyal hozzájárult ahhoz, hogy amikor 1989 decemberében a diktatúra összeomlott, éppen ez a generáció került nagyon hamar a politika élvonalába, hiszen mi tudtuk vagy tudni véltük, hogy mit akarunk. Mármint tudtuk azt nagyjából, hogy milyen társadalmat akarunk felépíteni, de elég sok vitánk volt, különösen nekünk, kisebbségi magyaroknak a lehetséges utakról-módokról, ugyanis az etnikai problémákat többnyire nem parlamenti eszközökkel szokták megoldani. A lényeg: viszonylag tisztán láttuk, milyen világra van szükségünk. Ne túlozzak, igazság szerint elsősorban azt láttuk tisztán, hogy milyen világra nincsen szükségünk, mit kell szemétre dobni, és minek nem szabad megismétlődnie soha. A tagadás programja volt ez, és valószínűleg ezért is voltunk egy idő után olyan sebezhetők, mert azt hittük, csakis tagadásból felépíthető egy stabil demokrácia ebben a legalább száz esztendeje tévúton járó Kárpát-medencében. Mit nem akartunk hát? Nem akartunk egy olyan központosított államot, amelyben nincs helye semmiféle regionális sajátosságnak, és minden fontos döntés a fővárosban születik. Nem akartunk rendőrállamot, amely folyamatosan megfigyeli saját állampolgárait, lakásukat, munkahelyüket lehallgatja, az értelmiséget veszélyforrásnak tekinti. Nem akartunk olyan állampártot, amely ideológiai lojalitásunktól teszi függővé előmenetelünket. Nem akartuk elfogadni, hogy a besúgás hazafias cselekedet, és hogy a párt- és állami vezetőket bírálni hazaárulás. Nem akartunk cenzúrát. Hevenyészhetnék most hirtelenjében egy 1989-es tizenkét pontot is ebből a tagadásból, voltak is mindenféle kiáltványok, nyilatkozatok, majd pártprogramok is természetesen, de mindegyiket az jellemezte, hogy próbálták semmissé tenni a második világháború után eltelt közel fél évszázadot. Ami nyilvánvalóan lehetetlen, és a valóságban éppen az volt a rendszerváltás tétje, hogy mit őrzünk meg, és mit számolunk fel az előző korból. Utólag úgy vélem, hogy bár 1968-tól kezdve erre a változásra készültünk, mégsem voltunk igazán felkészülve rá. Fogalmam sincs, persze, hogy egy diktatúrában, ahol semmiféle közvita nem lehetséges, miként kell a folyamatos tagadáson túl egy új rendszer kialakítására felkészíteni a majdani vezetőket, magát az értelmiséget, de eltérően Magyarországtól, Romániában váratlanul ért mindannyiunkat az, amire olyan régóta vártunk. Mi, erdélyi magyarok ugyanúgy csak a jelszavakig jutottunk az elején, mint a románok: általános választások, többpártrendszer, parlamentáris demokrácia, új alkotmány, magántulajdon. Meg aztán: soha többé Securitátét, vagyis kommunista titkosrendőrséget! Ahhoz, hogy az 1990. március 19-én és 20-án lezajlott provokáció, majd véres román–magyar összecsapás utáni tanácstalanságot kihasználva, feltámasszák a három hónapig tetszhalott, nagyrészt az addigi apparátusra támaszkodó régi-új titkosszolgálatot.

Végül is a romániai értelmiség zömének többnyire csak olvasmányélményei voltak a demokráciáról, viszont mi legalább a sajátos magyar követeléseket pontosan meg tudtuk fogalmazni, hiszen egyrészt a két világháború közti, viszonylag jól szervezett közösségi életet, illetve néhány ötvenes évekbeli oktatási és művelődési intézményt továbbra is modellként lehetett felmutatni, másrészt a még régebbi erdélyi hagyományokhoz is vissza lehetett nyúlni, beleértve a különböző autonómiákat. Meg aztán követeléseink egyszerűek voltak: teljes körű anyanyelvű oktatás, korlátlan anyanyelvhasználat a nyilvános életben, önálló oktatási és művelődési intézmények, saját döntési jog a minket érintő ügyekben.

Hogy mi hiányzott az egypártrendszertől megszabaduló Romániában azokban a kezdeti években (és hiányzik még ma is)? Talán az, ami Magyarországtól Lengyelországig többé-kevésbé a térség más országaiban is: az önálló vízió. Vagyis némiképpen sarkítva: az önálló gondolkodás. Nekünk Erdélyben volt legalább egy iránytűnk: mindent a kisebbségi léthez viszonyítottunk, és így könnyen jutottunk – egyébként szerintem máig helyes – konklúzióra arról, hogy milyen államstruktúrát kell támogatnunk. Csak egy példa: egy kisebbségi közösségnek minden szempontból megfelelőbb az erős parlament, mint az erős államelnöki hatáskör, hiszen a parlamentben mi is ott lehetünk. Ezért aztán próbáltuk megakadályozni az elnöki hatáskör megerősítését. Ugyancsak fontos érdekük az etnikai vagy regionális közösségeknek az állami intézmények és jogosítványok decentralizálása, ezt is folyamatosan szorgalmaztuk. Mint ahogy széles körű egyéni szabadságjogok nélkül a kollektív jogok kiterjesztését is nehéz elképzelni. Levezethető hát egy általános demokráciamodell a nemzeti kisebbségi törekvésekből is, és tagadhatatlanul próbáltunk beleszólni abba, hogy milyen legyen az új alkotmány, de felemás eredménnyel, hiszen azóta is számos visszaélés forrása éppen a sok fontos paragrafusában kétértelmű román alaptörvény: ha feldobom fehér, ha leesik sárga. Ha akarom, parlamenti köztársaság, de ha nekem úgy jobb, félelnöki rendszer.

Fontos tanulságai vannak számunkra azoknak a kezdeti éveknek. A románok végig szerettek volna meggyőzni minket, hogy először a demokratikus kereteket kell kialakítani, majd azután kerülhetnek terítékre az etnikai problémák, de mi nem fogadtuk el ezt a sorrendet, azzal érvelve, hogy nem tudunk elképzelni olyan demokráciát, amelyben a társadalom egy része jogfosztott. Ebben természetesen igazunk volt. Abban viszont tévedtünk, hogy míg kínnal-bajjal araszolva eléfelé, alkotmányba és törvénybe foglaltunk oktatási, nyelvhasználati vagy akár önkormányzati jogokat is, nem figyeltünk oda a veszélyre. Tudniilik, hogy ahol a hatalmi ágak szétválasztását nem tartják tiszteletben, és politikai vagy más megfontolásból bármikor meg lehet szegni a törvényt, ott hamar kiürülnek a kisebbségi – és az általános emberi – jogok is. Pedig már az ötvenes évek kommunista Romániájában is volt autonómiánk, voltak iskoláink, volt egyetemünk, voltak nyelvhasználati jogok, csakhogy mindez semmit sem ért, ha nem volt hozzá demokrácia.

Még így is azt kell mondanom, hogy bár támaszkodtunk a hagyományra, több új megoldást is kidolgoztunk a román–magyar viszony rendezésére, és ezek ma is működnek. Miközben egyre inkább kiderül, hogy a hatvannyolcas nemzedék beat- vagy Beatles-utópiája, a Sárga tengeralattjáró, ez a különös Noé-bárkája, amelyben hajdanában mindannyian együtt akartunk lenni, már rég elsüllyedt. Francis Fukuyama víziója a történelem végéről éppúgy illúziónak bizonyult, mint a flower power egykori álma, és hát mára már A történelem vége és az utolsó ember is inkább szépírói remeklés, mint politikai útmutató. Bár a még Hegeltől eredeztetett utópiát a történelem végéről ma is szívesebben olvasom, mint Samuel P. Huntington disztópiáját, és némi sajnálattal lapozom Fukuyama utószavát könyve második kiadásához, amelyben Huntington válaszának ismeretében már megjelenik a kétely is: „Míg azonban elméletileg lehetséges érvelni a demokrácia valamilyen, a nemzetállamon túlmutató formája mellett, szerintem leküzdhetetlen gyakorlati akadályok tornyosulnak e program megvalósítása előtt. A sikeres demokrácia nagymértékben függ olyan valódi politikai közösség lététől, amelyben egyetértés uralkodik bizonyos alapvető közös értékeket és intézményeket illetően. A közös kulturális értékek alapozzák meg a bizalmat, s úgyszólván megolajozzák a polgárok közti interakciókat. Nemzetközi szinten csaknem lehetetlen elképzelni demokráciát, tekintettel az érintett népek és kultúrák tényleges különbözőségére. […] Ennélfogva úgy látszik, a közeljövőben nem fogunk túllépni a nemzetállamon mint a legitim demokratikus hatalom alapvető forrásán.”1

Nos, a mi elmúlt harminc – húsz meg tíz – esztendőnket éppen az határozta meg Erdélyben, hogy hittünk a „kultúrák különbözőségében” és a nemzetállam eltűnésében. Meg voltunk győződve arról, hogy kialakíthatók olyan nemzetközi struktúrák, amelyek visszaszorítják a különféle nacionalizmusokat, de nem gyengítik a nemzeti identitásokat. Fából vaskarika? Lehet. De az én utóbbi évtizedeim igazából így teltek el: fából vaskarikát próbáltunk fabrikálni, értelmiségiként politizálni, politikusként moralizálni. Micsoda ellentmondás például: kormányba lépni egy még mindig egyenlőtlen helyzetben levő kisebbség képviseletében, de most is állítom, hogy annak idején ez nemcsak lehetséges volt, hanem szükséges is ahhoz, hogy kilépjünk egy bűvös körből, és ezeket az ellentmondásokat megpróbáljuk feloldani. Kérdés, hogy mi változott azóta, és miben tévedett a „hatvannyolcas elit”, amiért most „búcsút mondanak” neki a „kilencvenesek”, akikről szintén érdemes lenne szót ejteni. Ám egy pillanatra maradjunk még a hatvannyolcasok bűneinél, vagy legalábbis a nekik felrótt bűnös illúzióknál. Igen, vannak ilyen bűneink. Utaltam már rájuk, most megismétlem: miközben vitánk sem volt arról, hogy 1989 után legsürgősebb teendőnk országaink euroatlanti és európai integrációja, vagyis a NATO-ba és az EU-ba való felvétel és beilleszkedés, gyakorlatilag meg sem kíséreltük tisztázni, mit értünk az integráción. A kemény diktatúrából jövő Románia esetében ez még csak-csak érthető, de emlékezetem szerint a kilencvenes években Magyarországon sem voltak éles viták vagy jelentős véleménykülönbségek a csatlakozás mikéntjéről, pedig ott még azelőtt, a Kádár-korszak vége felé megmozdult a közélet. Mindez, úgy tűnik utólag, nemcsak az újonnan belépő országok túlzott alkalmazkodókészségén múlott, hanem a Nyugat botfülűségén is. Tréfásan el-elhangzott akkoriban, hogy például a balkáni államok belépése az Unióba őket fogja-e nyugativá tenni vagy az EU-t balkanizálja. Ne válaszoljunk erre a kérdésre elhamarkodottan, de úgy vélem, mindkét fél részéről hiba volt annak figyelmen kívül hagyása, hogy ez a területben és lakosságszámban is nagyarányú bővülés az egész struktúrát érinteni fogja. Jobb lett volna már eleve megelőlegezni ezt a – nyilvánvalóan nem csupán mennyiségi, hanem minőségi – változást, többek közt rugalmasabb, a regionális sajátosságokhoz igazodó kritériumrendszer kidolgozásával.

Magam is részese voltam az integrációs erőfeszítéseknek, sőt, több mint két éven át felügyeltem is a román kormányban ezt a folyamatot, és tudom, hogy nemigen volt más választásunk, mint szinte maradéktalanul elfogadni a brüsszeli feltételeket, ha azt akartuk, hogy még kapuzárás előtt az Unión belül legyünk. Legalábbis akkor az volt az általános vélemény, hogy előbb-utóbb záródik a kapu. És valóban, már évek óta nem hallani újabb tagfelvételi szándékról. A csatlakozási tárgyalások amúgy sem érinthették az Unió általános alapelveit vagy szerkezetét, hanem leginkább az egyes országok rendelkezésére álló pénzalapokat, illetve a különböző rendszerek – közigazgatás, igazságszolgáltatás stb. – kompatibilitását. A „hatvannyolcas elit” hamar elfáradt az erőltetett menetelésben, miután ugyancsak nekünk kellett a kommunizmus egész földrengésveszélyes építményét lebontani, és a romokat eltakarítani. Hittünk Fukuyamának, akit olvasni egyébként csak késve olvastunk, mert első megjelenéseikor mással voltunk elfoglalva, viszont ifjúkori olvasmányaink között már úgyis ott volt Ginsberg, Kerouac vagy akár Szolzsenyicin, és idegeinkben is megmaradt a prágai vagy párizsi hatvannyolc áramütése. De mivel mi, erdélyi magyarok kettős életre voltunk kárhoztatva, azt is tudtuk, hogy Huntingtonnak is van valamennyi igaza: „A hidegháború utáni világban nagy jelentőségre tesznek szert a zászlók és a kulturális identitás más jelképei, így a kereszt, a félhold, sőt a fejfedő is, mert a kultúra válik mérvadóvá, és a kulturális identitás az, ami a legátfogóbb tartalommal bír a legtöbb ember számára. Az emberek régi-új identitásokat fedeznek fel, régi-új zászlók alatt menetelnek, melyek régi-új ellenségek ellen vívott háborúkat eredményeznek. […] Az identitásukat kereső és az etnikai sajátosságokra újra rátaláló népek számára nélkülözhetetlenek az ellenségek, és a legnagyobb veszélyeket rejtő ellenségeskedések a világ fő civilizációs törésvonalai mentén alakulnak ki.”2 Ez a polémia a liberális és a konzervatív jövőkép, vagyis egy globális és egy nemzetközpontú szemlélet hívei között látszólag tőlünk távol zajlott, mi legfeljebb a prioritásokat próbáltuk mérlegre tenni, és hittünk abban, hogy a közös Európa ugyan elsősorban gazdasági érdek, de az etnikai-kulturális problémák megoldásától függ mégis, hogy kialakul-e egy tényleg szolidáris Európai Unió. Állítom most is, hogy kisebbségiként jobban érzékeltük ezt a problémát, és a mi langyos álláspontunk volt a helyes, még akkor is, ha a langyosakat kiköpi az Úr. Persze elvben a nyelvi vagy kulturális identitás megőrzésére gondot fordítanak Brüsszelben, sokszor egészen bonyolult és költséges módszerekkel, ilyen példának okáért a huszonnégy hivatalos nyelv. Viszont ahogyan, mondjuk, az ukrajnai helyzetet kezelték, illetve nem kezelték, azt bizonyítja, hogy a kilencvenes évektől eltérően, az utóbbi időben az emberi és kisebbségi jogokat alárendelik más, gazdasági vagy biztonságpolitikai szempontoknak. Ma az Európai Unióban is ugyanaz a dilemma, mint egyenként a tagállamokban: nemzetállamot vagy sokszínű, decentralizált, ám kifelé szolidáris rendszereket akarunk-e működtetni. Mert a regionális sajátosságokat figyelmen kívül hagyó Európai Unió valójában maga is egyfajta nemzetállami vízió: az európai nemzet utópiája (vagy éppenséggel: disztópiája). Az Európai Parlament is úgy működik, mint egy nemzeti parlament, hiszen ideológiák szerint szerveződik, van jobboldal és baloldal, és ez megkönnyíti a parlamenti munkát, de meg is gátol bármilyen más tagolódást.

Ismétlem, bár mi, kisebbségi politikusok is igazodtunk ehhez a rendszerhez, helyzetünknél fogva mégis kilógtunk a sorból. A mi fejünkben Fukuyama összebékült Huntingtonnal (amire, amint utaltam rá, mellesleg maga Fukuyama is kísérletet tesz könyve második kiadásának utószavában), holott ez a hagyományos doktrínák felől közelítve képtelenség. Mi nem tartottuk lehetetlennek az erős egyéni és kollektív jogok egyidejű érvényesítését sem, különösen egy olyan Európában, amely kiutat keres a mögöttünk hagyott kudarcos száz esztendőből. Döntéseink tele voltak ellentmondással, és sokáig mégis ez volt a helyes út. Kormányra léptünk Romániában kisebbségiként, először a jobboldallal 1996-ban, aztán rá négy esztendőre, a következő választások után évről évre megújított írásos egyezség alapján a parlamentből támogattuk a baloldali kormányt. Váltig hangsúlyoztuk, hogy a programunkban szereplő autonómia nem az elszigetelődés, hanem a tartós integráció eszköze. És sorolhatnám még a példákat. Számos megoldás, amit ezekben az években legalább országon belül kínkeservesen kiküzdöttünk, azt bizonyítja, hogy a mai Európa ellentmondásai feloldhatók lennének. Mint ahogyan afféle kisebbségi hatvannyolcasként keserűen kellett látnom azt is, hogy a szörnyű trianoni igazságtalanságot máig nem heverhette ki, de az okokból okulni, a tanulságokból tanulni mégsem volt képes Magyarország. Megtapasztalhattam, mennyire nem tudtak konszenzusra jutni a magyar politikai pártok a határokon kívül élő magyar közösségek jövőjével kapcsolatosan, ami véleményem szerint megint csak a kétosztatúság miatt történt. A kimondatlanul is Fukuyama-követő baloldal és a Huntington-hívő jobboldal képtelen volt közösen kidolgozni egy olyan modellt, amely végre megtörné ezt a százéves kudarcsorozatot. Csak annyira futotta mindkét oldalnak, hogy elvált szülőkként ki ezzel, ki azzal kecsegtesse a határon túli magyarokat, akik egyébként sohasem voltak gyermekei sem egyiknek, sem másiknak. Félreértés ne essék, nem akarom én a különbségeket egybemosni, nem is lehetne, de amíg nem tisztázzuk, hogy milyen Európát kellene építenünk, és hol is van a helyünk a majdani Európában, addig még az olyan szívet melengető megoldások is, mint például a kettős állampolgárság, könnyen mérgezett ajándékká válhatnak, mert csak elodázzák az igazi megoldást: hogy szülőföldjén kellene egyenlővé, egyenjogúvá lennie minden magyarnak. A kettős állampolgárság jogi köteléket hoz létre ugyan a máshol élő magyarok és Magyarország között, de bizony relativizálja is a szülőföldhöz való, elvben semmi mással nem helyettesíthető kötődést, és ez rossz esetben akár tömeges kitelepüléshez is vezethet. Erről sem nagyon beszélünk.

Úgy vélem, a hatvannyolcasoknak volt víziójuk Európáról és a világról is, de ez inkább csak morális értékrendet és kulturális mintát jelentett, ami ugyan a politikában is érvényesíthető volt egy ideig, miután azonban elmondtuk újra meg újra, hogy mitől félünk – életünk bekamerázásától, a koncepciós perektől, értelmiségi mivoltunk degradálásától –, azt is meg kellett volna mutatni, hogy mi a követendő kompromisszum egy félelem nélküli világ érdekében, és miképpen egyeztethető össze a liberális világkép a hagyományos nemzetfelfogással. Azt hiszem, itt mi elakadtunk, vagy legalábbis nem tudtuk koncepciónkat érthetően megmagyarázni.

A „kilencvenesek”, akikről a magyar miniszterelnök beszélt 2018-ban Tusnádfürdőn, ennek az elbizonytalanodásnak a következtében kerültek hatalomra sokfelé, és nem azért, mert öregek már – egyébként tényleg azok – a „hatvannyolcasok”. A „kilencvenesek” alternatívát kínáltak a „virágok hatalmára”: ez az autoriter államvezetés, a folyamatos populista kampány, a felelősség állandó visszahárítása azokra, akiktől a mandátumot kapták, és sorolhatnám még az újkeletű európai vízió- és programnélküliség elleplezésére, a politikai váltógazdálkodás elakasztására szolgáló eszközöket. Meggyőződésem, hogy ez csak átmenet, bármilyen hosszúnak is ígérkezik, és ha a történelemnek nem is, ennek a populizmusnak előbb-utóbb vége lesz. De van egy rossz hírem: ehhez valószínűleg újabb nemzedékváltásra lesz szükség. „Nem csak a húszéveseké a világ” – biztatott minket egy régi sláger, amikor még nem felülről, hanem alulról, gyerekként néztük ezt a húszéves életkort. Most viszont, sajnos, majdnem három és félszer húszévesen, azt kell mondanom: talán ők. Talán a húszévesek. Sem a közös Európának, sem a nyelvi, kulturális, nemzeti sokféleségnek nincsen szerintem alternatívája. Akkor pedig azoké lesz a jövő, akik ezt a fából vaskarikát mégis kikalapálják. Nem a „kilencvenesek”, hanem ők lesznek „Európa jövője”.

Nádas Péter
író
Lampedusa szelleme

Három évtized az semmi, nulla, nem érdemes szót vesztegetni rá. Az én kis szaros életemben mindenesetre több a soknál. Az örökös reprízek miatt egy rémálom lett. Ha nem lennék ilyen öreg, akkor mély depresszióba süllyedtem volna már. Mintha ebben a sötét és szellőzetlen moziban mindig ugyanazt a filmet vetítenék. Egyszer megvolt, másodszor is láttam már, de megvallom, készületlenül ért, hogy most harmadszor is végig kelljen néznem. Hosszú életemben harmadszor élek át társadalmi regressziót. Elég volt. A könyökömön jön ki. Jön egy politikai kalandor, aki a társadalom szerkezetét ismét tövig akarja visszabontani, s közben azt kiabálja, hogy itt repül a kismadár. Ezektől el akarja venni, azoknak oda akarja adni. Milliók helyeselnek neki. A politikai rögeszme szerkezete az előzőektől miben sem különbözik. A hívek tömegessége sem újdonság. Gyenge vigasz, hogy a történelmi idő metronómja másként üt, mint ahogy a kalandor órája jár. Más a metruma. Nem azért, mintha a tömeges értelmetlenség láttán működésbe lépne, nem, hanem azért, mert soha le sem állt. Bizony sok mindennek kell ahhoz megtörténnie, hogy minden maradjon a régiben. Lampedusa herceg metronómja nem ketyeg hangosan, de igen egyenletes.

Világnagy szkepszisével teszi nyilvánvalóvá, hogy másfél évszázada mit késleltetünk, mit ismételgetünk, hol akadt meg a lemezen a tű.

Amikor a berlini fal leomlott és az erősen alulinformált Kohl kancellár a földek és vizek felett lebegve virágzó mezőket vizionált, a szovjet diktatúra belső szerkezetének és tömegmentalitásának ismeretében nagy csendesen úgy számoltam, hogy ezeken a mi premodern tájainkon virágzó mezők sohanapján lesznek, de tárgyiasabban szólva, az európai integráció folyamata még minimális szinten is legalább ötven évet fog igénybe venni. Ennyi idő alatt a térség népeinek legalább a premodernitás küszöbén kéne átlépniük. Ha és amennyiben. Amennyiben ezt az ötvenet háborúk nélkül sikerül megúsznunk. Mintha azt mondanám, hogy a faekéről át kell állniuk a vasekére. De nem sikerült. Visszacsúsztak, s ennek megfelelően az erőszak és az önkényuralom irányába fordultak el. Oroszország annektálta a Krím félszigetet és a donyecki szénmedence annektálásáról sem mondott le, azaz felborította a sakktáblát. Csupán különös szerencse óvhat minket attól, hogy háborús szándékaik másokat is meg ne győzzenek és el ne ragadjanak. De akkoriban sajnos hangosan mondtam ki az ötvenet. Ma már nem tudom visszavonni. Érthetően elragadtatott honfitársaimat igyekeztem volna a mentális realitás tudomásulvételére bírni. Igaz, ma még nem telt be az ötven, de előre belátom, hogy tévedtem. Azt is belátom, hogy a tévedést csak egy újabb politikai próféciával lennék képes helyreütni. Az európai integráció ennél az ötvennél jóval hosszabb időt vesz majd igénybe.

A magyar társadalom elemi modernizálásának másfél évszázados kísérlete harmadik nekifutásra sem sikerült. Miközben a közeli külvilágban az európai modernizációs folyamat immár a negyedik, informatikai fázisához ért. Még Burgenlandban is. Modernizáció és urbanizáció helyett hazánk ismét visszaállt a regresszió megszokott rendjébe és ütemébe. Az állam polgárai nem az élet észszerű megszervezésével, hanem túlélési stratégiákkal foglalatoskodnak.

Aminek főleg mentalitástörténeti okai lehetnek. Az éles politikatörténeti fordulatokat és megrázkódtatásokat a mentalitás csak jókora késéssel követi, mozgása pedig nem egyenes vonalú és közel sem egyenletes. A mentalitást nem föltétlenül az észszerűség, hanem inkább az ösztönösség hajtja. Értelmes reflexiók híján az ösztönösen követett családi minta működik. Nem föltétlenül arra tart, amit a józan ész kívánatos iránynak nevez. Olykor mégis vissza kell csatolnia a mintához. Lássa, mihez képest kéne másként cselekednie. Olykor éppen az érzelmi észszerűség jegyében kell visszacsatolnia vagy megtérnie a családi tűzhelyhez. Az érzelmeknek is van racionalitásuk. A félelem és a szorongás jegyében a réginél, a megszokottnál, az otthonosnál, a biztonságosnál megmaradnia. Inkább mégis faekével szántani.

A mentalitás ismeri az átfedéseket, az áthatásokat, jól ismeri a mimikrit, az álcát, a sminket, szereti a minthát, a hamiskodást, a tettetést, tud füllenteni, tud nagyot mondani, a hazudozás sem idegen tőle, de nem ismeri a nagy ugrásokat vagy a nagy megvilágosodásokat. Így működik az önvédelmi rendszere. Ilyesmire legfeljebb szentek képesek. Valamit felismernek, ami ugyanakkor feledésbe meríti a múltjukat. Saulusokból lesznek a Paulusok. Egy kicsapongó fiatalemberből Szent Ferenc. Bolondok és kalandorok erre a mintára imitálják az átváltozást. Kutyából nem lesz szalonna. Lesz viszont notórius köpönyegforgató. Ők azok, akikből adott esetben nem lett kommunista. Abban sem lehet reménykedni, hogy egy szép napon demokrata lesz belőlük. A mentalitás ismeri az ismétléseket, ismeri az előmerészkedést, a visszacsúszást és a visszazökkenést, ismeri a megalkuvás dögletes unalmát, de nagy fordulatokat csak és kizárólag tettetésként ismer. Szeretnék eleget tenni a kor kívánságának. Így lenne észszerű. Legyen meg a császárnak, ami a császáré. Kerüljön bármibe. Magam és a kis családom érdekében szívesen követem kalandos útján az ügyeletes politikai kalandort. Ez is észszerű. Vagy úgy teszek, mintha vele mennék, de nem megyek, biztonsági okokból teszek rá és teszek ellene. Ki tudja, mit hoz a jövő. Körkörösen be kell biztosítanom magam. Vagy fordítva. Úgy teszek, mintha egyenesen mennék szembe vele, ellenállnék neki, kíséretének tagjaival mégis mély kapcsolatokat ápolok. Ki tudja, ők is ápolják velem. Végül is egy életünk van. A megvilágosodás legyen a szenteké. Így aztán nincs olyan társadalmi progresszió, amelynek ne lenne regressziós visszakapcsolása, s nincs olyan regresszió, mely önkéntelenül ne építené újra a progressziót.

Nagy ugrásokat legfeljebb a technikai civilizáció produkál. Feltalálja a kereket, a fémeket, a vasekét, a betűvetést, a nyomtatást, a mozdonyt, az atomreaktort, a számítógépet s így tovább. Ezek az eszközök aztán húznak mindenkit magukkal. Azokat is viszik, húzzák, cibálják, akik nagyon nem értik vagy nem akarják. Apámnak is jó volt a faeke, mi az isten faszának ne lenne jó nekem. Az nem lehet, hogy én ne vonaton utazzam, az nem lehet, hogy ilyen lassú legyen a komputerem és mindenki másnak gyors legyen. De az egyént ezek az eszközök csak addig a határig viszik, húzzák, cibálják, amíg a mentalitása bírja a megpróbáltatást, illetve pontosan addig, ameddig az esze és a szíve kívánságait aznapra sikerül összerendeznie.

Romsics Ignác
történész
Az elmúlt harminc évről
– történész szemmel

A Harmadik Magyar Köztársaság 1989. október 23-i kikiáltása óta csaknem harminc év telt el. Ez hosszabb, mint a negyedszázados Horthy-korszak, és majdnem olyan hosszú, mint az 1956-tól 1989-ig tartó Kádár-korszak. E három évtizedben politikai, gazdasági, társadalmi és kulturális szempontból egyaránt olyan mélyreható változások zajlottak le az országban, amelyek alapján 1989-et méltán tekintjük az újabb magyar történelem egyik jelentős korszakhatárának. Bár e 30 év pontos helyének kijelölése a magyar történelemben a folyamatok egy részének lezáratlansága miatt ma még nem lehetséges, a legfontosabb tendenciák azonosításához már ma is rendelkezésünkre állnak értelmezhető adatsorok. A lehető legnagyobb tárgyilagosságra törekedve írásunkban erre vállalkozunk.

Az 1990 tavaszán megrendezett első szabad választásokon 12 párt indult. A 4%-os küszöbhatár miatt 6 párt az akkor még kétfordulós választások első fordulójában kiesett. A 386 mandátumból így végül 164-et (43%) a Magyar Demokrata Fórum, 94-et (24%) a Szabad Demokraták Szövetsége, 44-et (11%) a Kisgazdapárt, 34-et (9%) a volt állampárt utódpártja, a Magyar Szocialista Párt, 21-et (5%) a Fiatal Demokraták Szövetsége és 21-et (5%) a Kereszténydemokrata Néppárt szerzett meg. Független képviselőként 8-an (3%) kerültek be a Tisztelt Házba. Az 1985–1990-es régi parlamenthez képest az új országgyűlés összetétele radikálisan átalakult. A képviselők 95%-ban kicserélődtek. Ez a változás csaknem teljes elitcserét takart. A volt párttagok aránya 75%-ról 13,5%-ra, a volt párttitkárok és más párt- és tanácsi funkcionáriusok hányada 15%-ról néhány százalékra csökkent. A felsőfokú végzettséggel rendelkezők aránya ugyanakkor 59%-ról 89%-ra emelkedett. A képviselők között és az újra szerveződő közéletben feltűnt néhány arisztokrata család külföldről hazatért tagja is, ám meghatározó szerephez sem akkor, sem azóta nem jutottak.

Kormányalakításra a relatív többséghez jutott MDF szerzett jogot, amelynek Antall József történelem szakos múzeumigazgató, az egyik 1945 utáni kisgazdapárti politikus és miniszter fia volt a miniszterelnök-jelöltje. Az abszolút parlamenti többség érdekében Antall koalíciót ajánlott a Kisgazdapártnak és a Kereszténydemokrata Pártnak, amelyek elfogadták ajánlatát. Az új kormány legfontosabb céljait Antall a jogállamiság intézményeinek kiépítésében és meggyökereztetésében, a gazdasági válság felszámolásában és a „szociális piacgazdaság” megteremtésében, a keleti integrációs szervezetekből való kilépésben és a nyugatiakhoz, mindenekelőtt a NATO-hoz és az Európai Közösséghez való csatlakozásban, valamint a regionális együttműködésben és a magyar kisebbségek fokozottabb támogatásában és védelmében jelölte meg. A köztársaság címeréül nem az ’56-ra és a függetlenségi hagyományra utaló Kossuth-címert, hanem a történelmi folytonosságot szimbolizáló koronás címert javasolta, amit pártja és az országgyűlés is csak hosszas vita után fogadott el. Köztársasági elnökké – az MDF és az SZDSZ közötti megállapodás értelmében – Göncz Árpád írót és szabaddemokrata politikust választották, aki 1945 után a Kisgazdapárt egyik ifjúsági aktivistája volt, 1956-os tevékenységéért pedig életfogytiglani börtönbüntetésre ítéltek. Ennek letöltése alól az 1963-as amnesztia mentesítette.

Az 1989 őszén kezdődött alkotmányozási folyamat záróaktusának az önkormányzati törvények 1990. augusztusi elfogadása tekinthető. Ezek felszámolták az 1950-ben kialakított tanácsrendszert, és az ország minden településének visszaadták helyi önkormányzatát. Az önkormányzat első embere a polgármester, a szakapparátus vezetője pedig a jegyző lett. Az első helyhatósági választásokat 1990 őszén tartották. A kormánypártok jelöltjei ezeken általában kisebbségben maradtak; Budapest főpolgármestere is az SZDSZ egyik vezető alakja, Demszky Gábor lett.

Az önkormányzati választásokkal befejeződött az 1988-ban kezdődött, 1989-ben felgyorsult és 1990 tavaszán-nyarán véglegesedett jogi-politikai jellegű átalakulási folyamat, melynek során az egypárti diktatúrát többpárti demokrácia váltotta fel. Az átalakulás jelentőségét, tartalmát tekintve forradalmi, formája, módszerei szempontjából viszont békés, erőszakmentes volt. Ilyen, a megtorlás minden formájától mentes hatalomváltásra 1849 óta most került sor először. Ez valószínűleg a legfontosabb oka volt annak, hogy más kelet-európai országoktól eltérően Magyarországon sem felelősségre vonásra, sem teljes körű lusztrációra nem került sor.

1990 óta hétszer tartottak országgyűlési választásokat: 1994-ben, 1998-ban, 2002-ben, 2006-ban, 2010-ben, 2014-ben és 2018-ban. A választási eredmények jelentősen különböztek. Az 1994-es választások nyertese az 1990-ben negyedikként végzett MSZP lett a mandátumok 54%-ával. Az 1990-ben győztes MDF parlamenti képviselete ugyanakkor 42%-ról 10%-ra zuhant vissza. Abszolút többsége ellenére az MSZP koalíciót ajánlott az SZDSZ-nek, amit az elfogadott. A kabinetet a szocialista Horn Gyula vezette. 1998 újabb meglepetést hozott. Az addig 5-6% körüli eredményeket elérő Fidesz szavazatainak a száma megtöbbszöröződött, és így megszerezték a mandátumok 38%-át. Ennek alapján a párt elnöke, Orbán Viktor alakíthatott kormányt a Kisgazdapárttal összefogva.

A választások nagyban eltérő eredményeit két tényező okozta. Részben a szilárd pártkötődések alacsony aránya, részben a pártok ideológiai és politikai arculatának a változásai. A pártpreferenciák nagyfokú ingadozása az 1990-es évek második felében mérséklődött; az egyes pártoknak kezdett kialakulni a ténylegesen választók kb. felét felölelő, többé-kevésbé jellegzetes vonásokkal rendelkező, stabil szavazóbázisa. Ezek között a jellegzetes vonások között nem a foglalkozás vagy réteg-hovatartozás, hanem olyan kulturális tényezők játszottak meghatározó szerepet, mint a valláshoz való viszony, a múltszemlélet, a politikai integráltság foka a rendszerváltás előtt (párttag vagy pártonkívüli), valamint a lakóhely nagysága és jellege. Az MSZP törzsszavazói nagyrészt egykori párttagok és hozzátartozóik – jelentős részben nyugdíjasok –, az MDF, KDNP, a Kisgazdapárt és a magát átprofilírozó Fidesz szavazói pedig hagyománytisztelő, nemzetileg elkötelezett és jórészt vallásos értelmiségiek, alkalmazottak és kisvállalkozók voltak. Az SZDSZ tipikus szavazójának a zömmel városi, liberális és nem vagy kevésbé vallásos vállalkozó, illetve magasan kvalifikált – jelentős részben fővárosi – értelmiségi számított. 1998 után folytatódott a választók tömbösödése jobb- és baloldali politikai táborokra. A politikai mező ily módon egyre inkább kétosztatúvá vált. A kis pártok többsége felmorzsolódott, s a szavazók nagy többsége a politikai életet uraló két domináns párt, az MSZP és a Fidesz köré tömörült.

A politikai közösség pártpreferenciáinak megszilárdulása először a 2002-es választások során mutatkozott meg markánsan, amikor 70% fölötti részvétel mellett az MSZP a mandátumok 46%-át, a választási koalícióra lépett Fidesz és MDF pedig 49%-át kapta. Az SZDSZ 5%-os mandátumarányával Medgyessy Péter, a szocialisták miniszterelnök-jelöltje alakíthatott kormányt. Lényegében ugyanez ismétlődött 2006-ban is, amikor az MSZP a mandátumok 48%-át, a Fidesz pedig, amely ezúttal a KDNP-vel alkotott választási koalíciót, a mandátumok 42,5%-át szerezte meg. Vagyis a két nagy párt lényegében megtartotta és sikeresen mozgósította négy évvel korábbi szavazótáborát. Rajtuk kívül az SZDSZ (5%) és az ezúttal önállóan indult MDF (3%) jutott még be a parlamentbe. Az MSZP–SZDSZ-koalícióra támaszkodva ekkor Gyurcsány Ferenc nagyvállalkozó, a KISZ egyik 1989 előtti vezetője lett a miniszterelnök.

A 2006-os választások előtt, alatt és után folytatódott a két politikai tábor konfrontációja. A miniszterelnök Balatonőszödön, párttársai előtt elmondott indulatos beszédének nem tervezett nyilvánosságra kerülése után az ellentét még élesebbé vált. Beszédében Gyurcsány az államigazgatás, az egészségügy, a társadalombiztosítás és az oktatás 1990 óta halogatott átfogó reformjának a szükségességéről igyekezett meggyőzni hallgatóit. Erre, valamint a választási ígéretek és a kormányprogram közötti ellentmondásra hivatkozva az ellenzék Gyurcsány távozását és új választások kiírását követelte. Ennek kikényszerítése érdekében olyan utcai demonstrációkat is szervezett vagy támogatott, amelyek addig hiányoztak a politika eszköztárából. Az előbb tétova, majd utóbb brutálisan is fellépő rendőrség és a tüntetők közötti összecsapások halálos áldozatot nem követeltek, ám a súlyosan sebesültek száma több tucatra rúgott. Jelentős volt az anyagi kár (felgyújtott autók, megrongált épületek) is. A szocialista-liberális parlamenti többség ennek ellenére bizalmáról biztosította a miniszterelnököt.

A felhalmozódott problémák 2010-re az addigi pártpolitikai erőviszonyok teljes átalakulásához vezettek. A két nagy rendszerváltó párt, az SZDSZ és az MDF egyaránt elemeire hullott, és kimaradt a parlamentből. Csúfosan szerepelt az MSZP is, amely a képviselői helyek alig 15%-át tudta megszerezni. Jó eredményt (12%) ért el viszont a 2003-ban alakult Jobbik Magyarországért Mozgalom, amely jobboldali radikális, nacionalista és rasszista elveket követő szervezetként a pártpolitikai spektrum szélsőjobboldalán helyezkedett el. A másik új párt, a liberális beállítottságú Lehet Más a Politika (LMP) viszont csak 4%-os parlamenti reprezentációt tudott felmutatni. A választások abszolút győztese a Fidesz–KDNP-pártszövetség lett, amely a parlamenti helyek 68%-át szerezte meg. Ilyen nagy győzelmet a rendszerváltás óta egyetlen más párt sem aratott. 2014-ben és 2018-ban lényegében ugyanez ismétlődött.

Kétharmados többségére támaszkodva a Fidesz-kormány, amelyet 2010 óta folyamatosan Orbán Viktor vezet, jelentős változtatásokat léptetett életbe a köztársaság 1989-ben kialakított alkotmányos rendjében: az alkotmányt új alaptörvénnyel váltották fel, módosították a választójogi törvényt, átalakították a bírósági szervezetet, és korlátozták az Alkotmánybíróság hatáskörét. A változások lényege a liberális demokrácia „illiberális” demokráciával való felváltásában, azaz a hatalmi ágak önállóságának korlátozásában, a kormányzati hatalom erősítésében és a tekintélyelvűség kialakításában ragadható meg. Mutatis mutandis Orbán Viktor az elmúlt években ahhoz hasonló változtatásokat hajtott végre, mint Bethlen István 1921–1922-ben, s célja is hasonló volt: az általa vezetett politikai erő hatalmon maradásának és ezáltal a kormányzati ciklusokon átívelő folyamatosságnak és stabilitásnak a biztosítása. 2018 nyarán a miniszterelnök mindezt azzal koronázta meg, hogy bejelentette: „egy új korszak kiépítése kezdődik”. Ennek lényegét – adta tudtul – a rendszerváltástól eltérően nem „szabályok és politikai döntések adják”, hanem „kulturális áramlatok, kollektív meggyőződések és társadalmi szokások”. Ennek jegyében indult meg a 2018–2019-es úgynevezett kultúrharc, ment végbe a sajtóviszonyok központosítása és a CEU működésének ellehetetlenítése, valamint vette kezdetét a Magyar Tudományos Akadémia önállóságának folyamatban lévő korlátozása.

A politikai élet látványos eseményei sokak előtt elfedték a gazdaság mélyreható átalakulását. Ennek legfontosabb eleme az állami tulajdon magánosítása volt. Erre az 1988-as társasági és az 1989-es átalakulási törvény teremtette meg a jogi lehetőséget. A magánosításnak ez az első, úgynevezett spontán szakasza a vállalati vezetés döntésein alapult, amelyeket senki sem ellenőrzött. Így gyakran előfordult, hogy a volt vállalatvezetők és más befolyásos személyek rendkívül olcsón jutottak állami vagyonhoz. Ez a társadalom igazságérzetét és az új politikai pártok érdekeit egyaránt sértette. Az MDF vezette kormánykoalíció 1990 őszére ezért állami vezérlésű, illetve ellenőrzésű magánosítással váltotta fel a spontán privatizációt. A korrupció ettől függetlenül tovább tartott, és az évek során mindennapjaink már-már természetesnek tartott részévé vált.

A magánosítás következtében a magyar gazdaság tulajdonosi szerkezete néhány év alatt gyökeresen átalakult. 1989-ben a nemzeti jövedelem 80%-át még a köztulajdonban lévő vállalatok adták, és a magántulajdon hozzájárulása csak 20%-ot tett ki. Az 1990-es évek végére a köztulajdon részesedése lecsökkent 30%-ra, a magántulajdon részesedése pedig 70%-ra emelkedett. A különböző típusú cégek által foglalkoztatottak számának változása ugyancsak a tulajdonosi szerkezet átalakulásáról tanúskodott. Az évezred végére Magyarország tehát olyan vegyes tulajdonú piacgazdasággá alakult át, amelyben meghatározó szerepe ismét a magántulajdonnak volt.

A magánosítással szorosan összefüggött a kárpótlás kérdése. Az 1991–1992-ben elfogadott törvények az eredeti vagyontárgyak visszaadása (reprivatizáció) helyett a részleges kártalanítás elvét mondták ki. Az 1948 után okozott tulajdoni károkat tehát nem alanyi jogon és teljes körűen, hanem méltányosságból és részlegesen orvosolták. Továbbá bekapcsolták a kárpótoltak körébe az 1939 után politikai és egyéb okokból üldözötteket is. Összesen 1,8 millióan jelentkeztek jóvátételért, akik között 250-300 milliárd forint értékű állami vagyont osztottak szét kárpótlási jegyek formájában. A valaha kisajátított vagyon után 200 ezer Ft-ig teljes kárpótlásban részesültek az egykori tulajdonosok vagy örököseik. E felett viszont csak erősen csökkenő mértékben. A kárpótlás felső határát 5 millió forintban állapították meg. Összehasonlításképpen: az egy keresőre jutó bruttó havi átlagbér 1992-ben mindössze 22 ezer, 1995-ben pedig 38 ezer forintra rúgott.

A kárpótlási jegyek átválthatók voltak életjáradékra, az állami vagyonból tulajdonrészhez lehetett velük jutni, s mód nyílt lakás- és földvásárlásokra is. Ez utóbbi érdekében a termelőszövetkezeteknek és az állami gazdaságoknak földalapokat kellett kijelölniük. Ezeket árverések útján adták el az igénylőknek. A privatizáció és a földtulajdon-szerzéssel egybekötött kárpótlás következtében a mezőgazdaság tulajdonviszonyai gyökeresen átalakultak. A termelőszövetkezetek birtokállománya 1989 és 2000 között az összes föld 65%-áról annak 16%-ára csökkent. A gazdasági társulások és vállalkozások kezén lévő földterület ugyanezen idő alatt 26%-ról 32%-ra, az egyéni gazdaságoké pedig 11%-ról 52%-ra emelkedett. 1997-ben 1,7 millió család (az összes háztartás majdnem fele) rendelkezett földdel. A családok mintegy 80%-a azonban 1 hektár alatti, 17%-a pedig 1 és 10 hektár közötti földterületen gazdálkodott. A nagyobb, és ezáltal élet- és versenyképes gazdaságok száma nem haladta meg az 50-60 ezret. Az életképtelen kisparcellák közül azóta sok tönkrement, és markáns tendenciává vált a föld állami segédlettel zajló koncentrációja, amely folyamat napjainkban is tart.

A reprivatizáció elvét egyedül az egyházakat ért sérelmek orvoslása esetében fogadta el a parlament. Ezt az egyházak közhasznú tevékenységével indokolták. Az 1991-ben hozott törvények értelmében az egyházaknak 10 éven belül meg kell kapniuk az oktatási, nevelési, egészségügyi, szociális, ifjúságvédelmi és kulturális céljaik megvalósításához szükséges egykori ingatlanjaikat. Ezt egészítette ki az a megállapodás, amelyet Horn Gyula 1997-ben kötött a Szentszékkel a katolikus egyház állami támogatásáról. Eszerint az egyház által fenntartott oktatási intézmények után a fenntartónak ugyanolyan mértékű állami támogatás jár, mint az állami és az önkormányzati intézményeknek. Az állami oktatási intézményekre vonatkozó előírások azonban nem minden esetben vonatkoznak rájuk.

A tulajdonváltásra és a gazdaság piacosítására rendkívül nehéz külgazdasági körülmények közepette került sor. A nehézségek részben a hagyományos KGST-piac összeomlásából származtak. A szervezet 1991-ben hivatalosan is feloszlott. Gondot okoztak az Európai Közösség védővámjai, s persze a magyar termékek jelentős részének versenyképtelensége is. A külkereskedelmi forgalom 1990 és 1997 között mindig passzívummal zárult. Vagyis többet importáltunk, mint amennyit exportáltunk. A külkereskedelem 70%-a 1996-ban már az úgynevezett fejlett országokkal bonyolódott, és az Európai Unió részesedése meghaladta a 60%-ot. Ezen belül erőteljesen megnőtt az áruforgalom Németországgal és Ausztriával, amelyek 1945 előtt is az ország legfontosabb külkereskedelmi partnerei közé tartoztak. Eközben a Szovjetunió, illetve utódállamainak a részesedése több mint 30%-ról 10%-ra esett vissza.

A gazdaság különböző ágazatai közül a legmélyebb válságon a mezőgazdaság ment át. A mezőgazdasági termelés értéke 1993-ban alig 65%-át tette ki az 1989-esnek, s az új évezredben sem érte el a rendszerváltás előtti szintet. Ennek negatív hatásait mérsékelte, hogy a mezőgazdaság nemzetgazdasági jelentősége folyamatosan csökkent. 1970-ben a bruttó hazai termék 18%-át, s még 1990-ben is 12%-át adta az ágazat. 2015-ben viszont már csak 3%-át, miközben a munkaerő 4,8%-át foglalkoztatta.

Az ipari termelés kisebb mértékben szenvedte meg az átalakulást. A visszaesés elsősorban a korábban veszteséges nagyvállalatokat jellemezte, amelyek közül több megszűnt. A kisebb szervezetek rugalmasabban alkalmazkodtak az új feltételekhez. A hanyatlási folyamat 1993-ban állt meg. Az ipari termelés ezután folyamatosan emelkedett, és 1997-ben elérte az 1989-es szintet. Legfontosabb húzóágazatnak a gépipar bizonyult, amelynek megsokszorozódott a termelése. Ebben az idetelepült nagy, multinacionális cégek (Audi, Suzuki, Samsung és újabban a Mercedes) játszottak fontos szerepet.

Látványos fejlődés vette kezdetét a rendszerváltás előtt nagyon elmaradott infrastruktúra terén is. Több százezer fővonal kiépítésével a távbeszélő-főállomások száma 1989-hez képest az évtized végére megnégyszereződött. Az ország telefonellátottsága ezzel közel került az európai átlagszinthez. A rádiótelefonok ennél is gyorsabban terjedtek. 1991-ben még csak 5 ezer mobiltelefon-előfizetőt tartottak nyilván. Számuk 2000 végére meghaladta a 3 milliót, majd 2014-re a 11 milliót. 2015-ben ezer lakosra 1189 készülék jutott, amely majdnem elérte a 28 EU-tagállam átlagát (1237). Az ország személygépkocsi-állománya 1989-hez képest több mint egymillióval nőtt, és 2015-re 3,3 millióra emelkedett. Közben a gépkocsik típusa is átalakult. Az elavult és részben kétütemű keleti kocsikat kiszorították a modernebb, biztonságosabb és környezetkímélő nyugati márkák. A növekvő forgalmat kiszolgáló autópályák és autóutak hossza 1989 és 2015 között 218 kilométerről 1781 kilométerre nőtt. A vasúti közlekedésben megjelentek a Budapest és a vidéki nagyvárosok között közlekedő, az átlagos európai színvonalat és sebességet megközelítő Inter City-vonatok. A légi közlekedés fejlesztése érdekében a Ferihegyi repülőteret bővítették és korszerűsítették. Nagy veszteségként vehető viszont számba a Malév 2012-es megszűnése.

A különböző ágazatok együttes teljesítményét tükröző bruttó hazai termék értéke 2006-ban 32%-kal haladta meg az 1989-es szintet. Közben persze a világ országainak túlnyomó többsége is fejlődött. A vásárlóerő-paritáson mért egy főre jutó magyarországi GDP 2006-ban az Európai Unió régi 15 tagállamában mértnek ugyanúgy 60%-át tette ki, mint 1989-ben. Ez azt jelentette, hogy a közösség 25 tagállama között 2006-ban Magyarország csak a 21. helyen állt. Pozíciónk azóta sem javult, sőt a 2008–2009-es válság alatt és után romlott. 2010 és 2017 között az évi átlagos GDP-növekedés mindössze 2,2%-os szintet ért el, amely Szlovénia után a legalacsonyabb volt. 2015-ben a 28 tagállam szintjének így mindössze 68%-át értük el, s mögöttünk már csak Lettország (60%), Horvátország (59%), Románia (54%) és Bulgária (45%) kullogott. A több mint 100 szempont alapján összeállított versenyképességi mutató alapján 2016-ban a világranglista 69. helyén álltunk, miközben 15 évvel korábban, 2001-ben még a 29.-en. A gazdaság 2017–2018-as teljesítménye viszont lényegesen jobb volt. A GDP növekedése ebben a két évben elérte a 4,1, illetve a 4,9%-ot, amelynél jobb eredménnyel csak Szlovénia (5,0, illetve 4,9%), Lengyelország (4,6, illetve 5,1%) és Lettország (4,5, illetve 5,1%) büszkélkedhetett. A GDP százalékában mért államadósság ugyanakkor 76%-ról (2016) 69%-ra (2018) csökkent, s az infláció mindkét évben 3% alatt maradt.

A gazdasági nehézségekből elkerülhetetlenül következett a jövedelmek zuhanásszerű visszaesése. A lakossági bevételek és a fogyasztás színvonala 1996-ban olyan volt, mint az 1970-es évek második felében. A bérből és fizetésből élők nettó keresetének reálértéke 1989 és 1997 között 26%-kal, a több mint 3 millió nyugdíjasé és járadékosé 31%-kal csökkent. A társadalom felső egytizedére jutó jövedelem 1991–1992-ben ugyanakkor már csaknem hétszerese volt a legalsó tized átlagos jövedelmének, majd az évszázad végén már közel tízszerese. Bár ez nem volt rendkívüli, sőt megfelelt az uniós átlagnak, az egalitariánus körülmények között szocializálódott emberek súlyos igazságtalanságnak érezték. A különbségek növekedéséből adódott, hogy a társadalom felső tizede nemcsak jóval többet keresett az átlagosnál, hanem jövedelme az átlaghoz képest fokozatosan emelkedett is, miközben a középrétegek nagy csoportjai folyamatosan süllyedtek lefelé. Az Eurostat 2016-os adatai szerint két és fél millió ember, vagyis az összlakosság 26,3%-a tartozott a szegények kategóriájába, miközben az uniós átlag 23,7% volt. A reálkeresetek igen jelentős növekedésének (2016: 7,7%, 2017: 10,3%. 2018: 8,3%) köszönhetően arányuk azóta valószínűleg csökkent.

A legmagasabb jövedelműek közé a felső- és középvezetők, a sikeres új vállalkozók, az értelmiségi elit, valamint az alsóvezetők és a művezetők egy része tartozott. A középrétegeket az értelmiségiek többsége, az irodai foglalkozásúak, az önálló iparosok, kereskedők és szakmunkások, valamint a saját jogú öregségi nyugdíjasok alkották. A létminimum határán vagy az alatt a szakképzetlen munkások, parasztok és mezőgazdasági munkások, özvegyi és rokkantnyugdíjasok, valamint a munkanélküliek éltek. Utóbbiak száma az 1989-es 14 ezerről 1993-ra 600 ezer fölé, vagyis a gazdaságilag aktív népesség mintegy 13-14%-ára emelkedett. A gazdaság élénkülésének köszönhetően ezt követően lassú csökkenés kezdődött, és számuk 2018-ra 172 ezerre (3,7%) mérséklődött. A legszegényebbek, azaz az átlagos jövedelem felénél is kevesebbet keresők között nagyon magas volt a romák aránya. A rendszerváltás kárvallottjai tehát legnagyobbrészt azok közül a csoportok közül kerültek ki, akik a Kádár-korban is a társadalmi piramis alján helyezkedtek el. A különbség az, hogy a távolság köztük és a felsőbb rétegek között nőtt.

A kulturális szférában a gazdasághoz hasonlóan már 1988–1989-ben elkezdődött a rendszerváltás. Ennek egyik első kézzelfogható jele a Hitel című irodalmi és közéleti lap első számának megjelenése volt 1988 novemberében. A Csoóri Sándor által főszerkesztett laphoz 1989-ben számos más független újság, hetilap és folyóirat csatlakozott. Az irodalmi lapok közül ekkor jelent meg először a 2000 és a Holmi, a képes történelmi folyóiratok közül a Rubicon, a közéleti hetilapok közül a 168 óra és a Magyar Narancs, a vicclapok közül a Hócipő. S persze legálissá váltak a régi szamizdat újságok, köztük a Beszélő is. Az utóbbi évek fejleménye, hogy állami támogatás hiányában azóta több irodalmi lap, s a napilapok közül a Népszabadság is megszűnt. Míg a rendszerváltást követő években a médiapiacot baloldali fölény jellemezte, a választási eredményeket mintegy leképezve az elmúlt években markánsan jobboldali dominancia alakult ki.

A tabuk megszűnése és az értékek sokfélesége minden művészeti ágra felszabadítóan hatott. Korábban született és íróasztalfiókban tartott remekmű azonban egyetlenegy sem került elő. Az írók közül legnagyobb elismerésben Kertész Imre részesült 2002-ben, amikor a holokauszt borzalmait új módon elbeszélő 1975-ös regényéért (Sorstalanság) Nobel-díjjal jutalmazták. Kertész az első magyar író, aki ezt a díjat megkapta. Ugyancsak nagy hazai és nemzetközi visszhangot váltott ki Esterházy Péter nagyregénye, a Harmonia caelestis (2000), amely a szerző korábbi műveinél is markánsabban kapcsolódik a világirodalom posztmodern áramlataihoz. A hazai művészeti élet utolsó nagy nemzetközi elismerésben részesült alkotása Nemes Jeles László Saul fia című, Auschwitz-Birkenauban játszódó filmje, amely 2015-ben a cannes-i filmfesztivál nagydíját, 2016-ban pedig a legjobb idegen nyelvű filmnek járó Oscar-díjat kapta meg.

Az oktatásban az orosz nyelv kötelező tanításának eltörlése jelezte az új korszak kezdetét 1989 nyarán. Ez gyökeres változást indított el a magyar lakosság nyelvtudása terén. A következő években ugrásszerűen nőtt a németül, s különösen az angolul tanulók száma. Az ezredfordulón az összlakosság csaknem 20%-a állította magáról, hogy beszél németül vagy angolul, miközben más idegen nyelven alig 1-2% értett.

Szervezeti szempontból a 8+4-es iskolarendszer kizárólagosságának a megszüntetése bizonyult fontos változásnak. Már a rendszerváltás kezdetén lehetővé vált 8 és 6 osztályos gimnáziumok szervezése, amit az 1993-as oktatási törvény is engedélyezett. Az 1990-es évek végére így egy olyan vegyes iskolaszerkezet alakult ki, amelynek meghatározó elemei alsó- és középfokon továbbra is a 8 osztályos általános és a 4 osztályos középiskolák maradtak, ám mellettük nagy számban alakultak 6 és 8 osztályos gimnáziumok. Ugyancsak 1989-ben vált lehetővé nem állami iskolák alapítása és újraindítása. 2014-ben összesen 268 alapítványi és 436 egyházi fenntartású iskola működött az országban, amelyekben a diákok 5, illetve 14%-a tanult. A túlnyomó többség tehát továbbra is a több mint 3000-re tehető állami és önkormányzati fenntartású iskolákba járt.

A legfontosabb tartalmi változás az addig kötelező marxista szemlélet kiiktatása volt az ideologikus tantárgyak rendezőelvei közül. A kezdeti zavar és bénultság után alternatív tankönyvek jelentek meg, amelyek a múlt többféle értelmezését tették lehetővé. Az MDF vezette koalíció 1994-re új Tantervi alapelveket dolgoztatott ki. Ezek az európai kultúra antik-keresztény hagyományaiból következő konzervatívabb értékek fontosságát emelték ki, és nagy hangsúlyt helyeztek a nemzeti hagyományok ápolására. Szorgalmazták a vallásoktatás fakultatív tárgyként való széles körű oktatását is. A szociálliberális ellenzék ezt helytelenítette, és 1994-es hatalomra kerülése után visszavonta elődje ajánlásait. Az általa kidolgoztatott 1995-ös új Nemzeti Alaptanterv „az európai polgári fejlődésben kiérlelt értékrend” és a „tudományos-technikai haladásban megjelenő értékek” fontosságát húzta alá. Ezen belül első helyre a „demokrácia értékei” kerültek. A jobb- és baloldal nevelési és oktatási koncepciója közötti különbség a későbbiekben sem szűnt meg, inkább nőtt, és átöröklődött a 21. századra. Az ezzel kapcsolatos legutóbbi nyilatkozatok szerint olyan oktatáspolitikára van szükség „amely megerősíti a hazaszeretetet és visszaszorítja az öngyűlölet kultúráját” (Orbán Viktor). Ezen belül a történelemoktatás „elsődleges célja öntudatos és büszke magyar polgárok nevelése” (Schmidt Mária). Vagyis az oktatás „nemzeti szellemét” kell erősíteni.

A diáklétszám alakulása terén ellentétes tendenciák bontakoztak ki. Az 1985 után kezdődött demográfiai hullámvölgy következtében az általános iskolai tanulók száma 1,3 millióról 2015-re 750 ezerre esett vissza. Az egy osztályteremre és az egy pedagógusra jutó tanulók száma ennek következtében jelentősen csökkent. A 10-15 éves diákok iskolai teljesítményei ennek ellenére növekvő mértékben maradnak el a nemzetközi átlagtól. A középfokon tanulók száma nőtt. Az érdeklődés elsősorban a továbbtanulásra felkészítő gimnáziumok és a szakközépiskolák iránt nyilvánult meg, amelyekben az új évezred elején már több mint félmillióan tanultak. A szakmunkásképző intézetek iránti igény ugyanakkor szembeszökően csökkent.

Leglátványosabb változáson a felsőoktatás esett át. Alapítványi, valamint magánfőiskolák létrejöttével és a teológiai jellegű intézmények számának növekedésével a felsőoktatási intézmények száma emelkedett. Az új létesítmények közül említhető a miskolci tudományegyetem, a budapesti Közép-európai Egyetem, a piliscsabai Pázmány Péter Katolikus Egyetem és a budapesti Károli Gáspár Református Egyetem. A régiek mellett ezeknek az új intézményeknek is köszönhető, hogy a nappali tagozatú egyetemisták és főiskolások száma 1990 és 2015 között 70 ezerről 210 ezerre emelkedett, az esti és levelező tagozaton tanulók és a távoktatásban részesülők száma viszont 100 ezerről 85 ezerre csökkent. 1990-ben a nappali tagozaton érettségizettek 20%-a, 2003-ban több mint 45%-a, 2015-ben már 62%-a tanult tovább. A felsőoktatás eltömegesedése a világ fejlett régióiban, így például Nyugat-Európában már korábban, az 1960-as évektől kezdődően végbement. Magyarország az évezred elejére zárkózott fel ehhez a szinthez.

A jövedelmek csökkenése és a kulturális szféra piacosítása jelentősen átalakították az emberek művelődési szokásait. A drágább és értékesebb könyveket egyre kevesebben tudták megvenni. Az olcsó krimik, melodrámák és erotikus történetek – a régi ponyva mai megfelelői – viszont nagy példányszámban találtak gazdára. Átrendeződött a sajtópiac is. A fénykorában mintegy 700 ezres vásárlókörrel rendelkező Népszabadság példányszáma, amely továbbra is szocialista, illetve baloldali napilapként jelent meg, a 2016-os megszűnése előtti években 100 ezer alá zuhant. A régi bulvársajtó hagyományait követő új napilapokat (Blikk, Mai Nap stb.) ugyanakkor egyre többen vásárolták. A nyomtatott sajtó visszaszorulásának legfontosabb oka az internetes hírportálok megjelenése és elterjedése. Ezek látogatottsága folyamatosan nő.

Tovább csökkent a mozik és a mozilátogatók száma. Az 1990-es évek közepére gyakorlatilag minden falusi mozi bezárt. Az 1980-as években egy magyar állampolgárra évi átlagban 6-7 mozilátogatás jutott, 1996-ban 1,3. A színházak és az egyéb kulturális intézmények hasonló problémákkal küzdöttek. A könyv, az újság, a mozi és a színház helyébe egyre inkább a sokcsatornás – kábel- vagy műholdas – tévé és a videó lépett. A videókölcsönzők, amelyek az 1980-as évek legvégén jelentek meg Magyarországon, a 90-es években ahhoz hasonló ütemben terjedtek el, mint az 1950-es években a mozik és a könyvtárak. A tévézéssel töltött idő a rendszerváltás óta mintegy háromszorosára nőtt. 2016-ban így átlagosan már napi 4 óra 46 percet tévéztek a magyarok. Az Európai Unión belül ez egyike volt a legmagasabbaknak. A szórakozás más formái (újságolvasás, társas élet, sport) terén viszont a sereghajtók közé tartoztunk.

A tévézés és a videózás mellett terjedt a „számítógépezés”, illetve legújabban az „internetezés”. A háztartások számítógéppel való felszereltsége 1998-ig alacsony szintű volt. Az ekkor indult különböző programoknak köszönhetően ezt követően jelentős javulás következett be. Az ezredfordulón már a családok közel harmada, vagyis 100 emberből 10 rendelkezett PC-vel. Nemzetközi összehasonlításban azonban ez sem adott okot büszkeségre. Az élenjáró államokban ugyanis 2000-ben már minden második embernek volt számítógépe, s Ausztriában és Szlovéniában is csaknem minden harmadiknak. Az internet-használat terén még nagyobb volt a lemaradás. 1000 lakosból Magyarországon akkor 21 használta a világhálót. Az Egyesült Államokban viszont már közel 350, Finnországban 180, Ausztriában 80, és Észtországban is 50. Az Eurostat adatai szerint 2015-ben a 16–74 éves lakosság digitális alapkészségei terén Magyarország az Unió országai között a 19. helyet foglalta el, vagyis az egykori szovjet blokk legtöbb országához hasonlóan az utolsó harmadba tartozott.

A nemzetközi erőtér átalakulása és ebben Magyarország helyének a módosulása folytatódott. 1991 februárjában feloszlott a Varsói Szerződés, 1991. június 19-én az utolsó szovjet katonai alakulat is elhagyta Magyarországot, és 1991 decemberében felbomlott a Szovjetunió. 1993-ban ez lett a sorsa Csehszlovákiának, majd egy 1995-ig tartó véres háború keretében Jugoszláviának is. A szuverenitás teljességének birtokában Magyarország részéről elhárult az akadály az euroatlanti szervezetekhez való csatlakozás elől. Hamarosan kiderült azonban, hogy a nyugati szervezetek egy hosszan tartó csatlakozási folyamattal számolnak. A NATO-nak így csak 1999-ben, az Európai Uniónak pedig csak 2004-ben lett tagja Magyarország.

A régió országai közötti együttműködéshez fűzött remények nem váltak valóra. A különböző elképzelések közül csak a Lengyelország, Csehszlovákia és Magyarország közötti, úgynevezett visegrádi együttműködés bizonyult életképesnek, amely még 1991-ben jött létre. Bár a gazdasági komplementaritás hiánya miatt külkereskedelmi téren átütő eredményeket ez sem tudott elérni, a 2015-től akut migránskérdésben sikerült közös álláspontot kialakítani, és koordináltan fellépni.

A megújuló magyar külpolitika harmadik fontos célja a szomszédos országokban élő – együttesen mintegy 2,5 milliós – magyar kisebbségek fokozottabb védelme és támogatása volt. Egyebek mellett ezt a célt szolgálta a Duna TV létrehozása 1992–1993-ban, amelynek programjait kezdettől fellőtték az egyik műholdra, így azok elvileg a szomszédos országok legtávolabbi pontján is vehetők voltak. A kormány ezzel arra törekedett, hogy elősegítse a magyar kisebbségek anyanyelvi kultúrához való hozzáférését. Az Ukrajnával (1993), Szlovákiával (1995) és Romániával (1996) kötött alapszerződésekben Magyarország ismételten kötelezettséget vállalt a trianoni határok tiszteletben tartására, Ukrajna, Románia és Szlovákia pedig ígéretet tett az európai normáknak megfelelő kisebbségi jogok biztosítására. A térség stabilitásának és Magyarország szomszédságpolitikájának szempontjából ezek eredménynek tekinthetők, ám a magyar kisebbségek jogainak kiterjesztése terén nem hoztak áttörést. A svájci, spanyolországi vagy akár dél-tiroli típusú autonómiát és önigazgatást egyik állam vezetői sem értették bele a kisebbségi jogok fogalomkörébe. Ilyen jogokban ezért azóta sem részesítették a magyarokat. A többé-kevésbé demokratikus viszonyoknak köszönhetően helyzetük ennek ellenére összehasonlíthatatlanul jobb, mint a rendszerváltás előtt volt. Pártokat, iskolákat és különféle más szervezeteket hozhattak létre, s az anyaországgal való kapcsolattartás elől is elhárult minden akadály.

Jugoszlávia utódállamai közül Szlovéniával valamennyi kormányzati ciklusban, Horvátországgal pedig a két ország olajtársaságai között a 2010-es évek elején kirobbant konfliktusig Magyarország kapcsolatai barátian alakultak. Ez azzal magyarázható, hogy a magyarok száma mindkét országban elenyésző, s így a nagyvonalúbb nemzetiségpolitika semmilyen veszélyt sem rejt magában. Szerbiával viszont egészen az 1990-es évek végéig feszült maradt a viszony. A jugoszláv állam szétesése és a szerb kormány nacionalista politikája következtében a korábban széles körű autonómiát élvező vajdasági magyarság életfeltételei jelentősen romlottak. A szerb–magyar viszony normalizálása ezért csak az új évezredben kezdődött el. A 2003-ban aláírt kisebbségvédelmi szerződés megerősítette a 300 ezer fő körüli szerbiai – főleg vajdasági – magyarság kulturális autonómiára vonatkozó jogát.

Magyarország szomszédsági és kisebbségi politikája terén jelentős előrelépésnek tekinthető az úgynevezett státus- vagy kedvezménytörvény elfogadása 2001-ben. Ez elsősorban azoknak a határon túli magyar családoknak biztosított különböző – részben anyagi – előnyöket, akik gyermekeiket magyar iskolákba járatták. A magyar igazolvánnyal rendelkezők emellett magyarországi utazási kedvezményekben is részesültek. Ezt az okmányt az ezredfordulóig több mint 900 ezren váltották ki. Az addigi támogatáspolitika keretein túllépve a magyar állam és a szomszédos államokban élő magyarok között a kedvezménytörvénnyel olyan kapcsolat létesült, amely a kulturális értelemben felfogott magyar nemzet összetartozását demonstrálta és erősítette. Ugyanebbe az irányba mutat a kettős állampolgárság intézményének bevezetése, amelyet a 2010-es nagyarányú Fidesz-győzelem után megalakult új parlament sürgősséggel fogadott el. Erre mindazok jogosultak, akiknek a felmenői magyar állampolgárok voltak, illetve Magyarországról származnak és/vagy igazolják magyar nyelvtudásukat. További előrelépés az Európai Unió kisebbségjogi normáinak magasabb szintre emelésétől, illetve a szervezet föderális irányú továbbfejlődésétől remélhető.

Az 1989–1990-es rendszerváltozás alapvető céljai – a diktatúra és az állami tulajdonon alapuló tervgazdálkodás megszüntetése, a demokrácia és a magántulajdonon alapuló piacgazdálkodás megteremtése, továbbá kiszakadás a szovjet blokkból és csatlakozás a nyugati integrációs szervezetekhez – az elmúlt évtizedekben valóra váltak. Ez elégedettséggel tölthet el bennünket. Az emberek többségének jobb élet utáni vágya azonban nem teljesült. A gazdasági növekedés átlagos üteme elmaradt a várttól, és a szociális különbségek az indokoltnál nagyobbra nőttek. Ez sokakat magából a rendszerváltásból is kiábrándított. E sorok írójával együtt többen nézik aggodalommal a demokratikus intézményrendszer szerkezetének és működésének autoriter jellegű átalakítását, a szűnni nem akaró korrupciót, valamint a Fidesz-kormányok és az Európai Unió között kialakult ellentétet is.

Spiró György
író
Nyolcvankilenc

Az 1989-et megelőző két évszázadot az emberiség nem vette komolyan.

A 18. és a 19. század fordulójának éjszakáján azt mondja a Sátán: „A most következő évszázadnak örülni fognak a sátánok”. Amikor az emigráns lengyel szerző, Juliusz Słowacki Párizsban, 1833-ban a Kordian című drámáját írta, amelyben a fenti Sátán szerepel, Európa már túl volt a napóleoni háborúkon és a második francia forradalmon, dúlt a szentszövetségi béke, Lengyelország pedig már négy évtizede nem volt rajta a térképen. Angliában vadkapitalizmus uralgott és hódított a gőzgép, az írek még nem tudták, hogy néhány év múlva egymillióan halnak éhen közülük a burgonyavész miatt. Kilenc év múlva a legjobb lengyel írók, köztük Słowacki, hitelt adtak egy obskúrus ál-Jézusnak, ugyanakkor megalapították az új világvallásokat (bahai, mormon, kommunizmus), húsz év múlva pedig kitört az első világháború előjátéka, a krími háború.

Visszanézve Szolzsenyicin úgy vélte, hogy a 20. század minden rettenetét a 19. század emberbaráti elméletei alapozták meg, és orvosságul a felvilágosodás előtti világrendet ajánlotta. A 21. században a hasonló vélekedés nem kivételes.

A sátánok az elmúlt két évszázadban valóban joggal örvendhettek, de Szolzsenyicinnel ellentétben aligha vélték úgy, hogy mindaz, ami megtörtént, visszafordítható. (Az angyalok véleményéről érdemlegeset legutóbb Madách Imre mondott.)

Józan ember 1989-ben sem gondolhatta, hogy a 20. század rémséges új vallásai, a náci, a fasiszta és a bolsevik ideológia a múltból, a jelenből és a jövőből kitörölhetők, mégis ez volt az általános vélekedés. Józan ember persze már 1945-ben sem lehetett optimista, de hát az emberiség hinni akar, hogy élni tudjon, tehát hinni szokott. Minden rosszat a „kapitalizmus” vagy a „szocializmus” kisiklásának, időleges elfajulásnak tekintettek, és a második világháború után Európa többé-kevésbé elszigetelt részein kialakult jóléti (szocialisztikus) piacgazdaságot az ilyen-olyan diktatúrákból ocsúdó társadalmak számára elérendő és elérhető célnak állították.

Az európai kultúra két időérzékelést dolgozott ki, mind a kettő optimisztikus. Az egyik a misztikus swedenborgi, a négyszakaszos, önmagába visszatérő történelemfelfogás, amit az örök visszatérés elméletében Nietzsche is vallott, a másik a hegeli–marxi, ógörög premisszákból levezethető fejlődéseszme, a tézis-antitézis-szintézis optimizmusa. Swedenborg eszméje szerint a végpontot, a teljes összeomlást az abszolút újrakezdés követi, és minden megy szépen körbe a maga útján. A négy szakaszban való gondolkodás a szimfóniáké, a hármas szakaszolás a szonátáké; az európai időszemléletben mást nemigen lehet elképzelni. (Az ázsiai nem múló időnek mifelénk nincs hatása.) A hegeli idealista fejlődéseszme, a Szellem elidegenedése és önmagába fejlődése éppen úgy a Nagy Francia Forradalom következménye, mint a kommunista megváltáselmélet, amelyben az utópia hordozója Jézus helyett a munkásosztály. Akár a négyes, akár a hármas tagolást vesszük, 1989 európai változásai fejlődésként, továbblépésként voltak felfoghatók.

Anatéma sújtotta azt, aki szkeptikusan viszonyult e változásokhoz, sőt azt is, aki úgy érzékelte, hogy nem a kelet-európai társadalom legjobbjai (a hős forradalmárok) vívták ki a fejlődés végre-valahára feltáruló esélyét (a leszakadtak csatlakozását a legfejlettebbekhez), hanem csak úgy kivívódott az egyik nagyhatalom, a Szovjetunió meggyengülése folytán. (Ez az érzékelés pedig jogosult, a lengyel ellenállók kivételével, akik sokan is voltak, és igen sokat is tettek a jogállam és a demokrácia érdekében.) A cselekvést szorgalmazó, az egyéni tettet erkölcsileg kötelezőnek állító, és nyilvánvalóan valamely utópiához kötő társadalmárok a higgadt történelmi elemzést megvetéssel sújtották és sújtják, a józanságot züllöttnek, reakciósnak, visszahúzónak, defetistának minősítik, így kezelik Szűcs Jenő elméletét is Európa három régiójáról, és túlságosan determinisztikusnak érzik Bibó zsákutcás elméletét. Az utópia hit kérdése, mindegy, szocialisztikus vagy liberális-e, mindegy, hogy internacionalista vagy nacionalista-e. Az adottságokkal persze számolni szoktak, a fennálló állapot kritikája általában érvényes, mint Marxé is az volt, de mindig követi az irracionális mozzanat, a hit, ami nélkül antropológiailag nincsen meg az ember, nyilvánvalóan az élet érdekében.

A második világháború végén Kelet-Európával lényegében nem pacifikálható területeket adtak a nyugati hatalmak a szovjeteknek, mint ezt Churchill még akkor ki is mondta. Sztálin túlterjeszkedett a hagyományos orosz „élettéren”, és még Németországból is kapott egy darabot, amely csak időlegesen volt tartható. Bele volt kódolva a rendszerbe, hogy Kelet-Európa állandóan lázongani fog, katonailag és gazdaságilag jelentős problémákat okoz az impériumnak, és politikailag aláássa. Jalta után 44 évvel Nyugat-Európa vér nélkül megkapta a kelet-európai térséget. A NATO a pufferországokat vette át, amelyek egyazon szövetségi rendszerbe tartozván továbbra sem háborúzhattak egymással, amire pedig hajlamosak lennének; a lépés racionális; ugyanakkor azt is előre lehetett látni, hogy a Szovjetunió, majd a felbomlása után Oroszország ezt a térséget nem akarja véglegesen és teljesen elveszíteni.

A jól menő nyugat-európai országok érthetően meg akarták őrizni az előnyüket a „friss demokráciákkal” szemben, amit könnyedén megtehettek, nekik volt tőkéjük, az újdondászoknak nem. A „kommunizmus alól felszabadult” országok megfelelő pozícióban lévő vagy épp oda került illetékesei szépen eladták, amit eladhattak, és kisajátították, amit az új, sebtében hozott törvények lehetővé tettek; a volt szocialista országok külső gyarmatosításból nem szerezhettek semmit, hát nekifogtak az ilyenkor esedékes belső gyarmatosításnak, ami máig tart. Ezekben a kisebb államokban 1945 után ahhoz szoktak hozzá, hogy a náluk társadalmilag elmaradottabb szovjetek, a birodalom vezetői ezt-azt kénytelenek megengedni, különben lázonganak a nyugati alattvalók, mint 56-ban Berlinben, Poznańban és Budapesten, majd 1968-ban Prágában; váratlanul érte őket mind a saját feltörekvő polgárságuk mohósága, mind a fejlettebb, tőkeerős nyugatiak önfeledt agresszivitása; ettől a nyugatellenes és kapitalizmusellenes érzelmek e pufferzónában megerősödtek.

A teljes gazdasági lerohanás csak a kelet-európai országok összefogásával lett volna elkerülhető, aminek nem volt esélye. (Azóta nincs erre esély, hogy Kossuth, immár az emigrációban, meghirdette a Duna-menti népek föderációját. Egyszer merült fel e gondolat azóta, a második világháború után Dimitrov képviselte – és Rajk támogatta –, amiből aztán tragikus események következtek.) A ’89 utáni globalizáció az erősek további erősödését hozta, és az egész földrészt bérmunkás beszállítóvá tette. A piac előnye – az elvileg tiszta versengés szelleme és természetszerűleg kevésbé tiszta gyakorlata – Kelet-Európától idegen maradt, és a bolsevik-feudalisztikus képzetek gyors visszatérését hozta. Az agyelszívásnak és a képzett munkaerő kicsábításának két évszázados hagyománya megújult, és ezeket az országokat az értelmiségének mozgékonyabb részétől megszabadítja, ami nincs feltétlenül az uralmon lévők ellenére. (A 19. századi cseh, szlovák, horvát és magyar drámairodalom tanúsítja, hogy a jelenség elkerülhetetlen, valahányszor a határok átjárhatóak.)

A bérmunkáslét és a vadkapitalizmus visszavezet a feudalizmushoz, minthogy pedig ezekben az országokban a kapitalizmus soha nem tudta teljesen legyőzni a feudalizmust, állandósult az elmúlt két évszázad forradalmi-ellenforradalmi állapota és lelkülete. Az eddigi legmagasabb fokú társadalmi szerveződés, a nemzetállam meggyöngült, újra meg újra kisajátítják a belülről kíméletlenül feltörekvő csoportok, amelyek felosztják maguk között a hatalmat. Ez okozta a Szovjetunió szétesését is, és az utódállamok nagy részében is ez folyt és folyik. A Mag-Európában a 19. és 20. században kiharcolt és megkövetelt jogállami demokrácia Köztes-Európában és Kelet-Európában egyáltalán nem követelmény, minthogy nem áll a térséget uraló Mag-Európa gazdasági érdekében. A politikai és katonai pufferövezet gazdaságilag akkor is el van nyomva, ha történetesen Nyugat-Európa felzárkózási segélyeket folyósít, ami a segélyezés általános szabályainak megfelelően a korrupciót pontosan kiszámíthatóan növeli, demoralizál, és a nemzetállami funkciókat gyengíti. A fejlett nyugat-európai államok a kemény rendfenntartást és az így szavatolt olcsó munkaerőt támogatják a végeken, a multik gazdasági uralma elleni lázongás szórványos. Korábban a mindenkori szovjet vezetés a terrort követően mindenütt kénytelen volt több szabadságot engedélyezni a nyugati határain, mint magában a Szovjetunióban; Kelet-Európa a Nyugatba mélyebben van integrálva, ezért a keleti belső feszültségek növekedése belejátszik az összeurópai konfliktusok éleződésébe, és meghaladottnak vélt eszmei áramlatok feltámadásával jár. A szocializmusban a nemzeti kultúra az ellenállás eszköze lehetett (a politikai ellenállás nem volt lehetséges). A kapitalizmusban van politika vagy olyasmi, amit annak lehet nevezni, a nemzeti kultúra viszont ki van téve a megsemmisülésnek (a nemzeti önmegsemmisítésnek). Könnyen kimutatható, hogy a bolsevik eszme szükségszerűen termelte ki a maga zsarnoksága ellen a szellemi áramlatokat, a kapitalizmus viszont e kelet-európai változatában tömény szellemtelenséget hozott létre, és újratermelte mindazt a förtelmet, ami egyszer már le volt győzve.

Aki a bajjal harcba akar szállni, annak illene szembenéznie azzal, hogy a 20. század botrányai nem kisiklások voltak, hanem a modern világ velejárói, és azzal is szembe kell néznie, hogy a premodern világba nincsen visszaút. Úgy tűnik a mostani helyzetben, hogy a fasizmus, a nácizmus és a bolsevizmus a modern társadalmi és ipari fejlődés által létrehozott kispolgári (lumpen) réteg gyámoltalanságával vele jár. (Ezt a problémát már Gorkij, Krleža és József Attila is felvetette 80–100 évvel ezelőtt.) A fasizmusra és a nácizmusra (hozzátehetem: a bolsevizmusra is) hajlamos, joggal riadt kispolgárságot ma prekariátusnak hívják, és a fejlettebb társadalmakban a társadalom zömét teszi ki. A szociális piacgazdaság virágzása egyes nyugat-európai országokban 1960 és 1990 között inkább tekinthető kivételesnek.

A fejlődés a visszafejlődés lehetőségét is tartalmazza, és nem érvényes az a marxista aforizma, mely szerint ugyanaz a társadalmi jelenség először tragikus, másodszor pedig komikus. A tapasztalat azt mutatja, hogy másodszor is tragikus. „Az emberiség nevetve búcsúzik a múltjától”, így a másik marxista aforizma – az emberiség azonban nem búcsúzik semmitől, és nem nevet.

Azzal kellene szembenézni, hogy a holokauszt, amit sokan máig metafizikai síkra helyeznek, vagyis kiveszik a történelemből, nem kivételes, hanem az első szisztematikus modern népirtás, amit újak követtek és nyilvánvalóan fognak követni. (Napjainkban Szíria és Jemen, az időben visszafelé haladva pedig Jugoszlávia, a hutuk és a tuszik, egy sor afrikai ország, Irak, Afganisztán, Pakisztán, Kambodzsa, Vietnam, Kína, a Szovjetunió…)

A többé-kevésbé demokratikusan választott vezetőket világszerte évtizedekkel, olykor évszázadokkal korábbi állapotnak megfelelő tudás és szemlélet jellemzi, és ugyanúgy fogalmuk sincs a döntéseik következményeiről, mint az első világháború kitörésekor. Ahol a képviseleti többség döntését még komolyan veszik, ahol a parlamentarizmusnak sok évszázados hagyománya van, mint Angliában, a többség ott is gyermetegen, elfogultságok és sértettségek nyomán indulatosan szavaz, és döntésképtelennek bizonyul.

A második világháború tapasztalata mára elhalványult, és ahol nem volt időközben új háború és új népirtás, a vezetők nyugodtan és élvezettel élhetnek a háborúkhoz és népirtásokhoz vezető demagógiával. A reakciók atavisztikusak, és az 1968-as diffúz lázongásokat követő konzervatív áramlat világszerte növekvő gazdasági és hadiipari potenciálhoz, egyúttal pedig elbutuláshoz és a középkori hiedelmeket felülmúló tömeges babonasághoz vezetett. A tudomány és technika exponenciális fejlődéséhez hasonlóan nőnek az évszázadok, évezredek óta megoldatlan – és megoldhatatlan – konfliktusok, amelyek egymásra épülnek, és amelyekről egyre vehemensebben terelik el a figyelmet a népbutító, uszító kampányok világszerte. Lumpenesedés egyfelől, ésszel követhetetlen hadiipari fejlesztések másfelől.

A magányos tömeg magányosabb, az egyén még elszigeteltebb lett; mindaz, amit a 19. és 20. századi válságokkal kapcsolatban a korabeli filozófusok éles szemmel észrevettek, mindaz, amit kritizáltak, egyre időszerűbb. Az elszabadult gazdasági és technikai folyamatok közepette az irányítási módszerek egyre archaikusabbak. A legfejlettebb országokban is éppen olyan kőkorszaki lelkiség járul a páratlanul magas technikai színvonalhoz, mint az elmaradottakban. Az általános tankötelezettség bevezetése után 150 évvel Magyarországon a lakosság tíz százaléka tudja úgy, hogy a Föld lapos. A „flat earth – biblical earthers” mozgalom Amerikában az internet révén tömegeket befolyásol. Az utolsó pozitív humánus szellemi kísérlet, a freudizmus és a marxizmus egyesítése a hatvanas évekre megbukott. Az individuum tisztelete és a sokaság statisztikai szociológiája szemléletileg nem kibékíthető egymással, egyszerre nem vehetők figyelembe, akárcsak a részecskék korpuszkuláris és hullámtermészete. Az egyénen, bárhová születik is, óriási a nyomás, és egész életében végtelen manipulációnak van kitéve; valós információra némely létfontosságú, nemzetközi érvényű tudományágban lehet csak szert tenni. Az egymásra halmozódó megoldatlan és megoldhatatlan konfliktusokat a politikusok egyre eszméletlenebb hazugságokkal orvosolják és terelik vakvágányra; látható, hogy ez nem megy a végtelenségig.

’89 fordulata Kelet-Európában a hosszú szovjet uralom után politikai és ideológiai széttagoltsághoz vezetett, és szellemileg nem hozott semmi újat. Nem történt meg a szembenézés azzal, hogy az ember sok százezer év alatt nem arra a világra szocializálódott, amelyben a 19. század eleje óta él. A legnagyobb elmék felfedezéseit és találmányait a legvacakabb emberek fordítják a társadalmaik ellen. Az a fajta kiválasztódás, amely sok százezer év alatt a nagycsaládok, a törzsek és a laza kapcsolatban élő népek életben tartását szolgálta, és az a fajta vallásosság, amely az egyéneket egykor összekapcsolta és nehéz helyzetben élni segítette, az ember által teremtett egyre szélsőségesebb körülmények között elégtelen. A modernitás maradékának megmentéséért folyik az utóvédharc ott, ahol maradt még a lelkekben némi bágyadt idealizmus.

’89 alig észrevehető hullámtaraj az értelmet fenyegető, sötét óceánban, közvetlenül a parton az egzisztencializmus, az utolsó komolyan vehető filozófiai áramlat málló törmeléke rozsdáll.

Az első világháborút követően az összes kelet-európai nép államiságra tett szert. Vagy visszanyerte, mint a lengyelek, akik 130 évig nem voltak rajta a térképen, vagy történelme során először alakult nemzetállammá (a csehek és a szlovákok együtt, a délszláv népek együtt, a Regátból terjeszkedő románok külön). Amely népeket a szovjet-lengyel háború és a szovjet polgárháború nem nyelte magába, valamennyien örömmel vették a nemzetállamuk megalakulását, noha a lényeges problémákat ez az aktus sehol sem oldotta meg, és két évtizednél nemigen tartott tovább. Ebben az örömben egyedül a magyarok nem osztoztak, a legújabb kori magyar nemzetállam megalakulását (a 377 éves államiság-szünetet követően) a magyarok veszteségként élték meg.

1918 óta a magyarok a saját államiságukat lebecsülik, szinte megvetik, és a nemzetállami létnek a térségben egyedüliként nem tudnak örülni. (Azóta a csehek és a szlovákok szétváltak, aminek voltaképpen megint örülnek, és a jugoszláv polgárháborúnak is tudnak örülni a szlovének, a horvátok, sőt a macedónok is; a szerbek Trianonja máig folyik; ez a háború mellesleg nincsen véglegesen lezárva, hátra van még Nagy-Albánia nemzetállammá alakulása, és Bosznia további szétszedése.)

A nemzetállami lét, mint az európai történelem utolsó két évszázada mutatja, kikerülhetetlen társadalmi – és vallási – igénynek látszik, és világszerte tovább tart. A jelenséget nem érdemes minősíteni sem pozitíve, sem negatíve, és etatistának sem kell lenni ahhoz, hogy belássuk: a nemzetállamnak feltétlenül szükséges funkciói vannak a mai világban, és ha e funkciók sérülnek, vagy nem láttatnak el teljesen, a mindennapi élet kibírhatatlanná válik. Az összes közép- és kelet-európai államban hiányos a nemzetállami intézményrendszer ebből vagy abból a szempontból, de a leggyöngébbnek a magyar nemzetállam bizonyul – mert a magyar állampolgárok a 20. század során végig szinte egyöntetűen hagyták gyöngülni, és engedték, hogy ilyen-olyan csoportok könnyedén kisajátítsák. A magyarok azóta viseltetnek nemtörődömséggel a saját modern nemzetállamuk iránt, amióta létezik. Ez az, ami páratlan, és a jövőre nézve rémisztő.

Minden egyéb nálunk is olyan, mint a térségben általában. „Bűnösök vagyunk mi, akár a többi nép”, „Egy nemzetnél sem vagyunk alábbvalók”.

Térey János
költő, regényíró
Három ősz

1. MEGTUDOM A HALÁLHÍRT

1989. október 20.

Reggel hét óra öt perc, három nappal az először nyilvánosan is megülhető nemzeti ünnep és a köztársaság kikiáltása előtt. Gondoltam is rá, meg nem is. Nagybeteg volt az anyám, két évvel azelőtt, a nagy télen daganattal műtötték. A vonat megmoccant, kifutott a csarnokból. Hozzá mentem. Hatkor keltem aznap, hogy tudjak tanulni is, és rendben elérjem a debreceni vonatot. Ahogy Ferihegynél kiléptem a fülkéből, Presser Gábor állt előttem az expressz folyosóján. Akkor még voltak dohányzó fülkék, és legalábbis a folyosón biztosan rá lehetett gyújtani. Nem tudom, hogy ilyen korán rágyújtottam-e. Ha igen, csakis felnőttködésből, kizárt, hogy jólesett volna. Pici bácsi, hát ő az, ilyen közelről, Presser, akit annyiszor hallottam B. Tóth Lászlónak nyilatkozni, rokonszenvesen dörmögni vasárnap délutánonként, négy órától a Poptarisznyában. Szokol táskarádión hallgattam a Poptarisznyát 1984-ben. Gondolj rám, ezt a lassú, érzelmes dalát, rádiós nyelven szólva „balladáját” kedveltem, és hogy például mi a jelentősége az olyan formátumú és olyan eredetiségű albumoknak, mint a Loksi vagy például a Hobo Blues Band Vadászata az évtizedek óta nyugati minták invenciótlan majmolásából élő magyar popzene sivatagában, azt hiszem, arról már volt némi fogalmam.

Meglehet, a magyar pop sohasem volt annyira szofisztikált, mint David Bowie a berlini korszakában, ezt akkoriban kellő ismeretek hiányában nemigen állapíthattam meg, utólag sokkal jobban látható. Ki talál nálunk egy akkora, őseredeti zenekart, mint a szlovéneknél a Laibach? Presser azonban nagy valaki volt, ha másként is; személyében a hazai zene valódi dalszerzőjét tiszteltem, örültem, hogy közelről látom, de nem léptem oda hozzá, nem gratuláltam, nem gazsuláltam, soha nem voltam képes senkihez dörgölőzni csak azért, mert nagy alak, mert úgymond név. Azt már tudtam, mennyire lerontják a távolról szerzett jó benyomást a megismerkedések. Ott álltam tehát Presser és vele utazó barátja mellett, akik azonban nem Debrecenbe utaztak, mint én, hanem mintha leszálltak volna Hajdúszoboszlónál.

Másfél évtized múlva ismerkedtünk meg, futólag. A Vígszínházban ő volt a zenei vezető, én meg időnként fordítottam nekik, Lope de Vegát, Brechtet, Plautust. Azt mondta, olvassa a könyveimet. A jó benyomás, nem ezért, hanem egyszerűen az ő pozitív lénye miatt, csak fokozódott. Akkor jutott eszembe ez a hideglelős reggel a Hajdú vagy a Szabolcs expresszen, de nem említettem neki soha, nem úgy jött ki a lépés, és különben is, minek traktálnám ezzel, hogy venné az ki magát.

Igen, csípősen hűvös, október végi reggelen történt mindez. Mentem Debrecenbe. Két napja nem tudtam anyámról semmit, telefonunk sohasem volt, akkoriban rokonok sem vitték közöttünk a híreket. Amit megbeszéltünk legutóbb, azt napra és órára betartottam. Az orvosokon és az ápolókon kívül senki sem tudott semmit. Miben bízhattam? Semmiben. Anyám nagyon beteg volt. Apám aggasztó állapotban, de már nem otthon őrizte a házat, hanem a zárt osztályon csatázott a saját démonaival. Nagynéném, aki gyors- és gépírónak tanult, a fénymásoló gépet kezelte a pesti Földtani Intézet alagsorában. Én az ő egyik kollégájánál, egy kese bajszú nyomdásznál, egy napos Mexikói úti lakásban béreltem a cselédszobát. A környéket szeretem, de nagyon furcsa volt életemben először idegenekkel együtt lakni, a fürdőszobájukat használni, látni őket neglizsében, magamat mutogatni alsónadrágban. Kínálnak az övékből, vonakodva fogadom el vagy inkább nem – nem eszem velük, nem nyúlok a hűtőjükbe, nem vagyunk család, nem is akarok úgy tenni, nem vagyok vendég sem. Itt hallom először azt a mondatot, hogy „Az a jó albérlő, aki nincs”, és bármilyen ironikusan hangzik is ez a szólás, ezek után másként veszem a levegőt is náluk.

Apránként fölfedeztem a belvárosi boltokat, butikokat, jártam föl-alá a még Népköztársaság útjának hívott Andrássyn, vettem egy-két olyan ruhát, inget, amilyet Debrecenben nem vehettem volna, de ami az étkezést illeti, egyelőre megfeleltek az önkiszolgálók is a kopott alumínium tálcáikkal a Tanács körúton vagy a Thökölyn, bár az a szörnyű eset is előfordul velem, hogy egy mozgó rovart találtam a rakott kelkáposztámban, amikor beültem a Majakovszkij utcai Halló bárba.

Anyám gondoskodott rólam, tudta, nem kerülök sokba, nem költök különösebben semmire az alapszükségleteken kívül. Alig eszem, alig iszom. Apám fölutazott a tanévnyitóra, tájékozódni a főiskolai viszonyokról. Vártam a pályaudvaron, hasa alatt összekulcsolt kézzel állt a díszterem sarkában. Felültünk a Blahán a 7-es buszra. Látta ezt az akkori albérletemet is, s mert más kifogásolható nem igazán akadt, kicsinyelte a szobát. Valóban gyufaskatulyányi volt, élére perdült skatulyányi. Akkor járt utoljára Pesten. Nem mozdult ki többé a saját köreiből.

Anyám halálos beteg, apám beszámíthatatlan, anyám nem épül fel soha, apám soha többé nem gyógyul meg, ez így nem kevés súly rajtam egyszerre, de majd megbirkózom mindezzel, és túlélem valahogy. Jó, írni fogok, de miből fogok élni? Mi lesz az elhúzódó szüzességemmel? Mi lesz a jövőmmel? Nem tudom, és nem tudja más sem.

Először nem haza indultam, hanem azonnal anyámhoz. A nagyerdei klinika kapujában bementem a kisboltba, vettem neki süteményt és banánt. Haladtam az ápolt, hosszú, csodálatos parkban, a süllyesztett virágágyások között. Balról a második barokk pavilon, az az úgynevezett szülőházam. Végigsétálni a Klinika gyöngykaviccsal fölszórt alléján, egészen a szökőkútig, s ott üldögélni negyedórát, csöndben: hogy szerettem én ezt mindig. Talán mert elég sokat kellett idejárnom, s próbáltam benne valami szépet is találni. Igazán nem nehéz, a park gyönyörű, valósággal ünnepli az őszt. Az Ideg- és Elmeklinika előtt csobog az a szökőkút, de most nem kellett elmennem odáig, majd csak anyám után fogok elzarándokolni apámhoz, leghátra, a zárt osztályra. Most is ott van, együtt vitettük át két hete, kalandos körülmények között.

Megérkeztem a kettes belklinikára.

Néztem az ágyát, üres.

Üres.

Jött az ügyeletes orvos. Megszorította a kezemet. Már a szorításából lehetett tudni.

„Elhunyt az édesanyja. Fogadja részvétemet.”

Mikor, ma hajnalban. Amikor vonatra szálltam, már nem élt. Amikor tegnap lefeküdtem a Mexikói úton, még igen. Nem nagyon mondhat mást, nem is tudna. Majd a szekció után. Mi az a szekció, hát a boncolás. Micsoda, boncolni fogják?

„Én nem szeretném, doktor úr. Maga szerint muszáj?”

Jó, majd ő szól a kollégájának, hogy felejtsék el a szekciót. Igazán mellőzhetnék, nincs túl sok fölmerülő kérdés, mindent tudnak a halálos áttétekről. Majd ő szól, ha ugyan nem késő már most is.

Az orvos már itt sincs. Ilyen rövid aktus ez, bejelentem neked az anyád halálhírét, és már itt sem vagyok? Miért, milyen legyen?

A következő pillanatban ugyanitt álltam egy zacskó banánnal a kezemben, lesújtva és tanácstalanul. Hagyjam meg az elérhetőségemet, mondta egy elősiető nővérke, majd intézkednek a továbbiakról. Kimentem, hogy kiadjam magamból. A micsodát? Első felindulásomat?

Először nem jött fel semmi. Elfogyott a levegőm a döbbenettől.

Valójában vártam. Valljam csak be bátran. Túl akartam esni rajta?

Leültem egy padra, átengedtem magam annak, ami jött, hagytam, hogy átmosson, minden ízemben megrázzon és kiforgasson magamból.

Nincsen anyám. Nincsen többé anyukám.

Így kell magamat kisírni?

Tessék, fölálltam, ez már tűrhetően ment. Menni fog a többi is.

Étvágy formájában jelentkezett az életösztön.

A Kétmalom utcán a nagynéném, Éva várt az ajtóban, megölelt, úgy tett, mintha – vagy valóban megrázta anyámnak, az ő örök ellenlábasának halálhíre?

Nem engedte magát megsimogatni a fekete macskánk, Vadóc, talán megsértődött, hogy mostanában ilyen ritkán lát, pedig régen naponta négyszer adtam enni neki.

Először láttam a lakást anyám halála után. Ő a jégkamrában, vagy hogyan mondjam másképpen a hullaházat, apám szintén a kórházban.

Aki ürített már ki hűtőszekrényt halott után, az tudja, milyen érzés úgy nyúlni a fridzsiderbe, hogy „ő” ezeket már nem fogja befejezni. Ott hever valaki félig megevett sajtja, kolbászvége, paprikája. Gyógyszere, háromfiolányi bármije. Néha a betegszobák szagánál is borzasztóbb a tárgyaknak ez az elhagyatottsága.

Találtam almalevet a hűtőben. Volt még fölpuhult banán. Elkezdhettem takarítani.

Égő avar illatát hozta a szél a Nagyerdő felől.

A lakásban dohszag és nyirkosság terjengett. Ujjnyi porréteg ült a bútorokon. Apám, a Magyar Államvasutak nyugalmazott főintézője, megszállott dokumentátor volt. Szívós munkával alakította át az otthonukat irat- és lomtárrá. Pereskedéseinek, meghökkentő technikai, újítási javaslatainak, s főként fegyelmi ügyeinek aktái – harminc évre visszamenőleg – méter magas tornyokká növekedtek a sarkokban, a szürke Dexion Salgó polcokon, a horgolt szőnyegen, a csupasz padlón. Megtaláltam mindazt, amire csak emlékeztem az elmúlt évtizedekből, s amit mutogatott a rokonoknak meg az utolsónak maradó barátoknak: Kurt Waldheim és II. Erzsébet királynő saját kezű szignóját gazdagon aranyozott, dombornyomású vagy bordázott, krémszínű levelezőpapíron, nekik küldött húsvéti és karácsonyi üdvözletet apám, ők pedig, a királyok és a főtitkárok, udvariasan megköszönték, a tolluk alá tolta a levlapot a titkár. (Vajon Waldheim letagadott, náciszimpatizáns éveihez hogyan viszonyult volna, ha tudomást szerez róluk?) Viszont a többi papír nem volt egyéb, mint „minta, érték nélkül”, ahogyan ez a fölirat szó szerint áll az egyik doboz oldalán. Dacosan vágtam át a roskadozó polcok között, amelyek még a konyha értékes négyzetmétereit is elfoglalták. A Filatéliai Szemle egyik évfolyama kevés híján maga alá temetett. Ott penészedett apám bélyeggyűjteménye is egy üvegezett ajtajú, fehérre festett szekrény legalsó fiókjában, túlságosan közel a padlóhoz, a salétromos falhoz. Felütöttem az egyik albumot. Javarészt Kádár-kori tömegbélyeget találtam benne. Színpompás blokkokat a Duna-menti fővárosokról, az űrhajósokról meg a virágokról, a nedvességtől beragadva a celofántokjukba. (Apám legalább félmillió rendszerváltás előtti forintot ölt ebbe, megvonva saját családjától jószerével a konyhapénzt is.)

Elkezdtem szelektálni, félrerakni, megőrizni a szüleim életét.

Volt néhány telefonszámom, barátainké és jóakaróinké, akiket föl kellett hívnom anyám halála után. Az első között Editke nénit. Hol egy fülke? Megszoktam, hogy fülkéből telefonálunk. Orromban az égő avar szaga, ahogy anyám halálának másnapján Editke nénihez mentem a Poroszlay utcán, valamilyen papírokért. Ő volt anyám asszisztensnője még a Petőfi téren, az ortodox zsidó lányiskolából átalakított orvosi rendelőben. Az rég volt, én már csak a Ságvári meg a Burgundia utcai, körzeti orvosi rendelőkre emlékszem. Arra, hogy szombaton nem volt már tanítás. Fehér csempéi voltak a rendelőnek és hatalmas kartotékszekrénye, utóbbi évek múlva, selejtezés után hozzánk került és apám töltötte meg. Anyám beküldött egy paraván mögé. Jött valaki, női páciens, és a vászon résében megláttam a nagy, rengő mellét. Valami paraván vagy függöny mögül figyeltem a nőbetegek rengő kebleit, és sejtettem, hogy nincs ez rendjén, nem tudtam, hogy mit keresek itt. Lehet, hogy anyámnak nem volt kire hagynia, vagy csak annyi történt: kimentett az anyám egyetlen délelőttre az apám kezéből. Nem dicsekedtem vele az iskolában, annyi szent. Mit keresek én itt? Anyám hagyatékában megtaláltam a rendelő leltárát, a higanyos, órával kombinált vérnyomásmérőtől a nyelvlapocon és a pupillavizsgáló lámpán át a szájterpesztőig.

Editkéék a villanegyedben laktak, maguk építette, nagy házban. Addigra beláttam, miért van az, hogy ő a főorvos anyám asszisztensnője, a beosztottja, és mégis sokkal jobban élnek, mint mi. Nem ez a baj: ők békében élnek, ez jó, mi meg nem, ez baj, ez a baj. Akkor még szabad volt avart égetni, láttam, végig az utcán lobognak a kisebb-nagyobb tüzek, a jelzőfények a lassan szivárgó ködben, parányi máglyák. Éreztem, ha nem is tudatosítottam magamban, hogy éppen ultrafinom részecskék szitálnak szerteszét. Miközben én beszívom ezt a csípős, fanyar szagot, és önkéntelenül is összekapcsolom az ősz egyéb, sokkal csábítóbb aromáival, nem veszélytelen folyamat zajlik a Komlóssy úti kertekben: oxidálódik a növényi részekben lévő szén, de csak részben oxidálódik, és szén-dioxid helyett szén-monoxid keletkezik, arról pedig tudni, hogy csekély mennyiségben is mérgező. Aki a hamu hasznára hívja föl a figyelmet, aki szerint az égéstermékek zsírosítják a talajt és hasonlók, csupán részigazságot képvisel, mivel a tűzrakások helyén hátramaradó hamvak csak korlátozott mennyiségben alkalmasak a talajerő-utánpótlásra. Nálunk hátul a kertben volt a komposztálógödör, apám ásta és falazta a kertből kiásott, régi téglákból, így aztán tudtam, hogy mi az a humusz, és azt is, hogy mi a haszna, de nem tudtam, micsoda őrültség az égetés, mert arról már elfelejtett fölvilágosítani apám. Pedig hát, idéztem föl újra az esetet, ő maga is szenvedett egyszer súlyos balesetet kerti hulladék égetése közben, jól emlékeztem rá. Figyelmetlen volt, megperzselte a lábfejét Vámospércsen. Kútvízzel locsolta, bebugyolálta fásliba. Fájlalta a vonaton, de nem vette igazán komolyan, pedig bedagadt és csúnyán el is színeződött, anyám komolyan megijedt. Végül annyira elfertőződött apám sebe, hogy tetanuszoltást kellett neki adni a klinikán, napokig az élete is komoly veszélyben forgott.

Tízéves lehettem. Már rég nem szerettem őt. Bevallom, akkor már megkönnyebbülés lett volna a halála, ha nem is kívántam ádázul. Ádázul soha.

Anyám meghalt, ötvenöt évesen, csak néhány évvel idősebben, mint ahogyan én ezt írom, apám még él, megint a klinikán van, de most a zárt osztályon. Mi vitettük be oda anyámmal két hete. Elképesztő, micsoda energiákat emészt föl, hogy fönntartsa tévképzeteit egy ember a falban cirkáló áramról, a lesben álló megfigyelőkről, meg a kertet elözönlő oroszokról.

A régi világom nem bomlik, hanem egyszeriben beomlott.

Mentem egyedül a debreceni őszben, orromban még mindig az égő avar illegális illatával.

Bevásároltam. Otthon megittam egy sört, sohasem tettem ilyet otthon azelőtt. Fölhívtam a keresztanyámat, amikor két nap múlva megjött, vele kerestünk ruhát, amiben aztán eltemethettük anyámat. Elkezdtem kinyitogatni a fiókokat, a szekrények ajtaját. Ahogy régen a játékok után kíváncsiskodtam karácsony előtt. Egyszer így bukkantam rá egy csomag, évtizedekkel korábbi, keletnémet vagy csehszlovák gyártású óvszerre, s ez lett az egyetlen bizonyítékom arra, hogy éltek nemi életet a szüleim a születésem után is. Nem csak lomokat találtam, a gyerekkorom üszkét vagy hamuját, hanem muníciót is, amiből évekig élhettem, iratokat, addig sosem látott könyveket. A legfurcsább hordalék nem a sok, több éve lejárt szavatosságú halkonzerv volt, oszlopokban – ki tudja, milyen csapásra vagy nélkülözésre készülve halmozódott föl nálunk ilyen mennyiség –, hanem „a drága főorvos asszony” számára a betegei által ajándékba vitt, nyugati kozmetikai cikkek, Nivea krémek, zöld Fa szappanok, tucatszámra. „Nem maradt más, csak a hajdanvolt események komikusan árnyszerű érzése, ez a csodálatos csiklandozás, melyet önmagunk régi, porrá száradt nyomai láttán érzünk”, mint Musil. És mint ő, ebben a pillanatban sem elhessenteni, sem megragadni nem tudtam a közös múltunkat. És még évekig nem. Mi sokkal egyszerűbb tisztálkodószereket, filléres szocialista tömegtermékeket használtunk, Amo szappant, ilyesmiket, azokkal sem volt semmi baj. Ruhák is voltak itt, amelyeket sosem láttam rajta. Előbb-utóbb ezek is sorra kerültek volna, de hát meghalt az anyám.

2. A KÉT TORONY ÉS A KÉTMALOM

2001. szeptember 11.

Ragyogó napsütés, ferdén tűző, kora őszi sugarakkal, mintha maszatos üvegtáblán zúdulna át a fény. Négy éve béreltem a Vág utcában, a négy utcára néző, mustársárga proletárbérházban az Ildi unokahúgom nevén lévő kislakást. Az ő apja, apám öccse, Pisti vásárolta, előtte Judit lakott benne, másik nagybátyám, András lánya. Paradox módon a „lódoktor” – akkoriban így emlegettük – lett a főbérlőm, és ha valaki, én aztán igazán nem akartam ezt a függést. De huszonévesen nem volt más választásom. És ő természetesen akkor emelt árat, amikor akart, és akkor fenyegetőzött a kirakásommal, amikor csak kedve szottyant. Persze, sosem merte volna meglépni az ultimátumot, annál sokkal jobban kellett neki a biztos bevétel. Sokszor hallottam akkoriban nagybátyámtól a „Menj állásba”-refrént. Anyám foroghat a sírjában, gondoltam, ezt a nemes szívet látva.

A Gázai övezet is Izraelből kapja az áramot, nem? – nyugtatgattam magam.

„Jánoska, teneked sohasem lesz lakásod Budapesten”, túl sokszor hallottam a családban ezt a mondatot, Andrástól is, Pistitől is. Menjetek ti a búsba, gondoltam. Elmúltam harminckét éves, mire mégiscsak lett, és akkor is csak az apai örökségből lehetett, az írói jövedelmek még a jókor – fiatalon – kapott díjakat beszámítva sem tették volna lehetővé a lakásvásárlást; ha pedig filléres beosztással élek, a félretett pénzmag tetején ülve élni nem tudtam volna.

Amikor kedden késő délután, vagy inkább már este a Vág utcai lépcsőházba lépek, a kapualjban kérdezi a szomszéd néni, hogy nézem-e a tévét.

Nem én. Reggel óta rádiót sem hallgattam, így telt a fél napom.

„Kellene hallgatnom?”

„Hát persze. New Yorkban nagy a baj.”

„Tessék?”

Rohantam föl a harmadikra, bekapcsoltam a tévét. Úgy nyolc óra felé járhatott az idő.

Mindjárt láttam, hogy a World Trade Center romokban hever, Washingtonban a Pentagon egy része is kiégett. Eltérített repülők metszették el a tornyokat, amelyek egymás után – robbanások közepette – dőltek össze. Nem egészen húsz perc különbséggel történt a két becsapódás, kisvártatva a két összeomlás is (second explosion, egész nap ez a jelzős szerkezet kattogott a fejemben). A harmadik gép repült a Pentagonba; pár órával később fogja megtudni a világ, hogy a negyedik lezuhant vidéken, de a célja, vagy legalábbis a céljának a jellege nyilvánvaló volt, alighanem a Capitolium vagy a Fehér Ház. Ezeknek a támadásoknak az összehangoltsága és a kidolgozottsága valóban páratlan. Az első becsapódás óta élőben közvetíti az egészet a tévé, fölmutatva nem csak a pusztulást, de a szemtanúk arcán tükröződő sokkot is. Akik tehát mindezt hideg fejjel kitervelték, egyúttal arról is gondoskodtak, hogy ez legyen a legújabb kor legnagyobb médiaeseménye. Beleborzongok, mi munka volt ez, micsoda koncentrált és egyben jegelt gyűlölet kellett hozzá. Hidegvér. Központi hely, láthatóság, újfajta csodafegyver, rengeteg ember, polgári áldozatok.

Órákig nem tudtam, mi történik, mert amikor a hír az akkor még nem létező közösségi média és okostelefonok nélkül is villámgyorsan szétfutott, azalatt én Vadász Nándorral és Andival tárgyaltam a Kétmalom utcai házunk sorsáról a Podmaniczky utcában, egy Sir Lancelot nevű pincében. Ötre mentem, addigra a támadás java bekövetkezett, fogalmam sem volt róla. A Lancelot rémes egy hely, lovagkori vendéglőnek szánták, valami más lett, minden eleme csinálmány, kényelmetlen székek, vastag asztalok. Nagyon furcsának találtam a vevőimet is, egy negyvenes házaspárt. Az asszony igazán feltűnő jelenség, narancssárga a haja, patchwork ruhákat és játékfigurákat készít, abból él, éspedig jól. Egyébként teljesen elvarázsolt, lefegyverzően kedves, be nem áll a szája, csacsog, keresi a kegyeimet, és olyan színes ruhákban jár, akár egy… tavasztündér? Nem, talán inkább mint egy paradicsommadár. Ilyen színpompában is erős és határozott. A férfi jóval hétköznapibb figura, műszaki berendezéseket szerel föl és tart karban a klinikán, praktikus alkat, kedélyes is, és el tudom képzelni, hogy bizalmas viszonyban van az alkohollal. Mondom az összeget, amelyet a rokonokkal megbeszéltünk, reális piaci ár, Ildi szerint mélyen a valós érték alatt van, de ez már az érzelmi kötődés melege. Jó fekvésű ház, borzalmas állapotban. Bontani kell majd, még ha nem is szívesen gondolunk most erre. Először sokallják az árat Vadászék, jó, hát akkor keresünk egy másik házat; de nem, a nő teljesen beleszeretett ebbe a sarokba. Ebbe, és nem egy másikba. Némi huzavona után elfogadják a kért árat.

A negyedik, a pennsylvaniai pusztában lezuhant gépet már is nem akartam elhinni, amikor lefelé menet megint megállított egy másik lakó a lépcsőházban.

Bevásároltam. Megint föl, lift nincs. Záporoznak a hírek, mindenki összeomló kártyavárról és világvégéről beszél, itt az új Pearl Harbor, mormolják kitartóan, nem kapok levegőt. „Bekapcsoltam a tévét – mondja valaki, mondja aznap bárki –, láttam, mi van, égnek a tornyok, hagyjanak már, nyúltam a távkapcsolóért, utálom a fantasztikus filmeket. A CNN-re kapcsoltam – a CNN-ről. Ott is ugyanaz a műsor, most már örökre.” Miután lecsengett a pánik első hulláma, arra gondolok, hogy én láttam ezeket a tornyokat közvetlen közelről, elsétáltam alattuk 1996 júniusában, de eszem ágában sem volt fölliftezni, engem az Empire State Building sokkal jobban érdekelt belülről, és miután leértünk a kilátóból, oda ültünk be Juráti nővérével, aki akkoriban pincérnő volt New Yorkban. Gondoltam, az ikertornyokba majd legközelebb. Most aztán soha többé nem fogok fölliftezni. Nem ez az első, ami eszembe jut, de ez is. A másik csak napok múlva fog. Álljunk meg itt egy pillanatra, gondolom reggeli közben. Tényleg csak egy pillanatra. Egy ikertornyos betonépület fölrobbantásával és összeomlásával zárul az ez év januárban befejezett regényem, a Paulus. Gondoltam eddig, bennem semmi hajlandóság a miszticizmusra és a spiritualizmusra, bennem aztán nem. Mégis: na ne már. Napokig nem volt időm-módom megvilágosodni, nem jöttem rá a kettő közötti, hátborzongató kapcsolatra.

És ilyen is létezik: örömünnep Kelet-Jeruzsálemben és a libanoni menekülttáborokban, ujjongás az összeroskadó, magukba zuhanó tornyok látványa fölött.

Non-state-actor, nem államszintű támadás, nem lehet egy az egyben ellenségnek kikiáltani Afganisztánt vagy Szaúd-Arábiát.

Oszáma bin Láden, délután hallom először ezt a nevet, határozottan őt emlegetik a támadás értelmi szerzőjeként, szaúdi multimilliárdos, még sokszor fogunk hallani róla. Néhány hete állítólag arra figyelmeztetett, hogy híveivel példa nélkül álló támadást intéz Amerika ellen Izrael támogatása miatt. Hallotta valaki? Mindenki? Ki vette komolyan? A legmagasabb, Delta fokozatú védelmi készültség van érvényben, az Egyesült Államok hadseregének taszári bázisán is készültség.

Egy fényes szeptemberi napon tehát eladjuk a házat, és mindez párhuzamosan történik a WTC elleni támadással, nincs ebben az égvilágon semmi jelképes, ez egyszerűen így alakult.

Új fejezet kezdődött, már nem olyan a világ, mint azelőtt, ez már egy másik, vajon hányszor hangzottak el aznap ezek a mondatok?

Van már mobilom, de a legtöbb beszélgetés akkoriban még vonalas telefonon zajlik. Telefon H.-val és K.-val, velük akkoriban napi kapcsolatban voltam – sőt úgy alakult, hogy éppen előző nap, hétfőn mindkettőjükkel találkoztam –, és ma is hűvös-tapintatos-diplomatikus viszonyban vagyunk, bár össze rég nem járunk: a kapcsolatok finomszerkezete törékenynek bizonyult, vagy, legyek szigorú magammal: én bizonyultam nehéznek.

Aztán fölhívom Ildi unokahúgomat. Lelkiismereti problémákra hivatkozva ők még haboznának az eladással. Neki fáj a legjobban szíve a házért, de mind úgy érezzük, hogy meg kell lennie.

Fél háromkor Bush beszédét közvetíti a tévé, Washington megbénult, ezreket ápolnak égési sebekkel. Voltak, aki kiugráltak a lángoló századik emeletről, sokakat szerteszét repülő tárgyak találtak el, a képernyőn mutatott túlélők arcát korom és hamu borítja. A tudósítások szerint mindkét városban pánik tört ki, az élet teljes káoszba fulladt. Hatezer halottra számítanak, de igazából fölbecsülhetetlenek a veszteségek, ez új nagyságrend.

Másnap fölkapok egy Metro újságot a Dózsa György úti aluljáróban, amely egyszerre emlékeztet egy vlagyivosztoki betonagorára, ahol munkástanácsra hömpölyög az embersokaság és egy ócskapiacra Hátsó-Indiában. Orbán Viktor kormányfő szerint a támadás a szabad világ ellen irányul, de nem kell tartanunk attól, hogy minket közvetlen veszély fenyegetne. De mivel szövetségesek vagyunk, kicsit velünk is történik, ami velük. Rendkívüli biztonsági intézkedések szerte a világban. A miniszterelnök úgy véli, nehéz gazdasági helyzet elé néz a világ. A Malév New York-i járata Torontóban vesztegel, hazatérési engedélyre várva. Egy komment az újságban: „Nehezen tudom elképzelni, hogy ezt meg tudták volna tenni az arabok amerikai kapcsolatok nélkül.” A 9.11-es összeesküvés-elmélet tehát már azon melegében, még ugyanaznap felütötte a fejét. Szaporodnak a robbanásszakértők, a „detonológusok”. Lehetetlen, hogy utasszállító gépekkel le lehetett rombolni azokat a tornyokat, az ismert világ legnagyobb irodaházát, statikailag kizárt, kellett lennie több tonna robbanóanyagnak is odabent.

Másnap este harangzúgás, gyászmise kezdődött a Bazilikában. M.-mel a Thököly út sarkán találkozunk, 12-én lép föl a Depeche Mode a Kisstadionban. A koncert langyos, magukhoz képest vérszegény is, eddigi leggyöngébb lemezükkel, az Exciterrel turnéznak, és van abban valami bizarr, hogy valaki a huszonöt évesen írott munkáival tarol negyvenévesen is. Semmi direkt reakció a tegnapiakra, nem is vártam tőlük ilyesmit.

Mától kezdve elnöki jóváhagyás nélkül is lelőhetik a gyanúsan vagy rendellenesen viselkedő polgári gépeket Amerikában.

•

A vevőink, amikor már tulajdonosok, alapos átvizsgálás után úgy látják, hogy az alapokig vissza kell majd bontani a házat, csak a borospince maradhat meg, egyedül az stabil és száraz. És esetleg az utcai főfalak (a homlokzat városképileg védett). Védett ugyan, de azért a Kétmalom utca 17. nem egy Buddenbrook-ház, nem fogják minden téglájának sorsát sokáig latolgatni. Amint várható, nemsokára megkapják az engedélyt a bontásra. Amikor elmegyünk hozzájuk látogatóba, én még mindig úgy érzem: magunkhoz megyünk. Vadászné vidám pöttyösben fogad. Nem tudom nem a magunkénak érezni, mégis: szabadulni jó.

Először látom nagyanyám lakását üresen, falait lecsupaszítva, egybenyitva az egykori Bakator-lakással. Ahol Boldogh dédapám felkötötte magát, évekkel korábban, amikor még az övé volt.

Nemsokára már nincs tető a házon. Apám még él, terápiás házban lakik.

Hullatják sárga szirmukat a Kétmalom utcában a közömbös japánakácok.

Eddig is tudtuk, hogy középkori temető volt a házunk helyén, a régi Péterfia temető, egyike a város legelső temetkezési helyeinek, egyebek között itt temették el Hatvani professzort, a magyar Faustot, de eddig nem szembesültünk ennek a tömeges temetkezésnek a fizikai nyomaival. Nemsokára jön a hír, hogy Vadászék bontás közben találtak a Kétmalom pincéjének földjében egy 1861-es négykrajcárost. Vajon a kőműves zsebéből pottyanhatott ki véletlenül, vagy szándékosan helyezték az alapok közelébe? Nem sokkal a szabadságharc után épült a ház, a téglái 1857-esek, az ükapám két évvel azelőtt tartotta a második esküvőjét, de ők még a Péterfián laktak. Akkor itt még a város széle volt, fúrt kutak és szárazmalmok a temető szélén. A sírkert költözött tovább, ment kijjebb, már a kiköltözést is fölszámolták régen, a városrendezők szerint előbb-utóbb fojtogatnák a városmagot a részben középkori eredetű temetők. Érdekes meglátás, Párizsban vagy Szegeden nem fojtogatják? Parkok.

Ezek a leletek sok szempontból megkönnyítik a ház történetének felgöngyölítését. Az 1870-es kataszteren Murvai Ferenc fiákeresé, alighanem ő építette, Sárkán Julianna nevű feleségével, három lányukkal és két fiukkal együtt lakott benne, az ő fiákere gördült számtalanszor ki és be a kapun. A századfordulón lett a gazdálkodó Boldogh családé, itt nőtt fel Margit nagyanyám a testvéreivel, innen ment nyaralni még kislányként Abbáziába – utána már csak egyszer járt a tengernél, az ötvenes években, a romániai Mamaiában –, itt lett öngyilkos az apjuk 1937-ben. Sikerül tehát évre pontosan datálni a házunkat, pontosan akkor, amikor eltűnik a föld színéről.

Aztán egyik reggel fölhívott a vevőnk.

„Jánoskám, nem tudom, mondjam-e.”

„Mondjad.”

„Tényleg mondjam?”

„Bármi legyen is.”

„Találtunk egy csontvázat.”

„Milyen csontvázat, Andikám?”

„Női csontváz az ismerősünk szerint.”

„Lehetne látni? Mit csináltatok vele?”

„Kivittük Fancsikára, újratemettük.”

„Újratemettétek? De hát honnan ástátok ki?”

„Jánoskám, nem szeretném elmondani. Biztos, hogy tudni akarod?”

„Biztos.”

Tudtam, hogy nem szolgálhat durvább hírrel annál, mint ami abban a házban, a mi időnkben, a mi szemünk láttára történt.

„Hát a te szobád küszöbe alól.”

„Honnan tudod, hogy melyik volt az én szobám?”

„Tudom. Az édesapád nyitotta neked, megvette a szomszéd néni lakását, igazam van?”

„Kéki néniét. Igen. Mindent tudsz. Mindent is, ahogy a székely mondja.”

Emlékeztettem magam, hogy az én szobám, ahol Depeche Mode-ot hallgattam, nemcsak a nyakunkba telepített pártbizalmi Kékiné, hanem dédanyám, Szathmáry Mária egykori szobája is. Ez aztán Black Celebration a javából, a Here Is The House a jellegzetes koppanásokkal és óraketyegéssel, Dave Gahan énekével és Gore légies vokáljával kísérve.

Here is the house

Where it all happens

Those tender moments

Under this roof

Body and soul come together

Aztán találtak még egy csontvázat és szétszórt csontokat is. Nem tudom, hogyan számolták föl ezt a temetőt, ha ennyien maradtak helyben, nyilván a jelöletlen sírok lakói. Csak a gondozott, számmal jelölt sírokat exhumálták? Ez akkor is furcsa, ebben a sírkertben még a halálban sem volt demokrácia.

M. lefényképezett az üres telekkel.

Borbély Szilárd írt egy kollegiális cikket a bontásról a Naplóba, az utókor barbár nemtörődömségét és értetlenségét emlegetve, Andi föl volt háborodva. Hiszen neki igenis számít a művészet, igenis ők azok, akik értékmegőrzésben gondolkodnak!

Hogy képzeli ez a kis.

Egyáltalán ki ez.

Nem volt nekünk elég az apám által a nyolcvanas években kiásott malom. Alapozáskor mindenütt sírok bukkantak föl az udvar földjéből. És pont a saját szobám küszöbe alól ez a női csontváz! Á, szóval így vagyunk, gondoltam, „vele” osztottam meg a kamaszéveimet, „ő” volt az én legközelebbi társaságom, ez az ismeretlen asszony. Ő volt az én titkos mentorom.

3. „RAVASZ RÓKÁK”

2018. október 19.

Esős nap, ragyogó októberben. Azért gyűltünk össze a lányokkal, hogy eladjuk a maradék kertünket Vámospércsen. Lett vevőnk, és amint az várható volt, a szomszéd személyében. Unokahúgaimmal, Pisti három lányával, Mesivel, Ildivel és Ágival az iroda előtt találkozom. Én sem késtem. A szüleink, akik szerezték ezeket a földeket, már nem élnek. Nagyanyánk 1990-ben, Éva nagynénénk 2000-ben, apám 2004-ben, Pisti öccse 2007-ben halt meg (az ő szántóit adják el most a lányai). Az én esetemben három tételről volt és van szó: az első és egyben legszebbik földünkön, amelyik apám nevén szerepelt, s ahol az „én” diófám is állt, már a kilencvenes években túladtunk. A másodikat adom el most, ahol a nevemen jegyzett pajta is áll. És legnagyobb döbbenetünkre kiderült, hogy van még egy meglepetés: egy házhelyem ennyi kótyavetye után is maradt. A telket, amelyen a másik, félig tégla, félig vályog pajta állt, ahol gyakran aludtunk is, az örökösödéskor elfelejtették a nevemre írni. Apám, a tulajdonos meghalt, a birtokát pedig elmulasztották hagyatékba venni. Elbitangolt föld az, amit egyszer csak nem művelnek többé, és műveletlen állapotában egy idő után bárki számára lekeríthető, elbitorolható. Könnyen válik prédává: ohó, ez osztatlan közös tulajdon!, mondhatja majd valaki. Hát nem hagyom.

Majd még ezzel a földdel is foglalkozni kell.

Egy Széchenyi utcai, emeletes, szép polgárház udvari lakásában van az ügyvédi iroda, hátul kóser pékség, ez már a zsidónegyed széle. Édesotthon Kft., ez úgy hangzik, mint egy cukorkabolt vagy egy swingerklub neve, most akkor higgyem is el, hogy valódi, ingatlanos cég? Már amikor először fölhívtak. Csak hüledeztem, éppen a földvári strandon voltunk nyáron a családommal, járkáltam föl és alá a mobillal a kezemben, a feleségem nem értette, kivel beszélek annyit.

Csehsüvegboltozatos terek. Terrakotta színű, geometrikus mintájú, fűrészporos tapéta az ügyvédi irodában. Lekerekített sarkú, kilencvenes évekbeli irodabútor. Sorba ültetnek minket, aztán elő a személyi igazolványokkal. Minden kicsit idejétmúlt, mégis működni látszik.

Az ügyvéd úr megissza az összes maradék kávét, és bevallja, munka után az a szenvedélye, hogy vadászni jár. Senki sem érti, mitől ilyen friss és ilyen ügyes ő, négytől éjfélig, mi most már tudjuk. Ő egy operettvilágban él.

A polcon dossziék az őstermelőségről.

Összesen 9043 négyzetméter területű, 12,28 aranykorona értékű föld szerepel a közös tulajdoni lapon. Ekkorára, ekkorkára zsugorodtunk a hetvenkét holdunkból.

A vevő, a szomszéd lánya 1992-ben született, amikor én már nem is jártam a kertbe, legföljebb apám. Kisbabáját is hozta, aki most kezd járni, nagyon aranyos. A másik szomszéd lány is vele érkezett, őneki földműves igazolványa is van, az elengedhetetlen a vásárláshoz. Nem akarnak építkezni, a lovakat eladták, nem azért veszik meg, mert kell, hanem hogy ne „a kisebbség” kaparintsa meg, így mondja. A kisebbség szó egyszerre mélyen ismerős és megdöbbentő. Etnikumnak is hallottam sokszor, ami a förtelmes „rézbőrűeknél” és az „orkoknál” lényegesen tárgyilagosabb szó, még ha világos is a támadó (és védekező!) éle. Ez ugyanaz az egyértelmű szétválasztás, mint amilyennel gyerekkoromban találkoztam lépten-nyomon; a társadalom kettészelése „miránk” és „őrájuk.” Komoran bólogatok? Nem. De nem is teszem szóvá a kifejezés használatát, mivel az én tapasztalataim is igen rosszak a dűlőben, és szinte minden sérelmünk, lopáskárunk tényszerűen a cigányokat mutatja föl elkövetőként, igaz, nem kizárólagosan, egy részük pedig kiderítetlen.

Ezt a megfogalmazást nem szeretném elfogadni soha, de hogy nem borítok miatta asztalt, annak is megvan az oka.

Készpénzben fizetnek ki minket, állítólag én kértem így. Pedig nem. Biztosan nem. Nem emlékszem, nem szeretem a készpénzt, nem úgy értem, hogy nincs szükségem rá, csak ebben a formában olyan romlékony, múlékony, költeni kell.

Apámat 2004 szeptemberében látogattuk meg utoljára akkori barátnőmmel, M.-mel. Apám akkor már a Kishegyesi úti terápiás házban lakott, mi pedig egy új építésű, társasházi lakásban, amit a Kétmalom utca rám eső hányadából vettem, apám is beletette a részét. Apám akkor már nem lett volna képes önállóan ellátni magát a végletekig leromlott lakásban. Egyszer még a cserépkályha is fölrobbant, mert rakott valamit a tűzre, amit nagyon nem kellett volna raknia. Nem tudtam mire vélni ez esetet, efféle technikai dolgokban addig olyan talpraesettnek ismertem meg. A kályha az utolsó években valóban nehezen szelelt, de amíg látogatták a házat a kéményseprők, soha nem volt baj. 2004-re már a ház sem állt, M. hetente fotózta a bontást, döbbenetes volt a mennyezetüktől megfosztott szobákba lépni. Nekem egyben, nem tagadom, nem kis megkönnyebbülés is. Hogyan tudta elfogadni apám az eladásnak meg a bontásnak még csak a szándékát is? Az egész életének szó szerint a földbe döngölését? Nem tudom, csak azt, hogy kezdetben semmi esélyünk nem volt, rengeteget izgultunk miatta, mindig szaladós, ideges látogatások voltak ezek. Apám a kórházi, intézeti napjain általában borostás volt, a haja csapzott. Hatvanéves korára őszült meg. Felső ajka lefittyedt, protézisének csak a hűlt helye. Ilyennek mindig csak a kórházi napjai alatt láttam összeszedetlennek, jócskán elhanyagoltnak odahaza nagyon ritkán. Szívósan faggattam ilyenkor az eltelt hetekről, néha hónapokról, de apám csak elvétve válaszolt. Előfordult, hogy fizikai munkát vállalt, egy kirakodó brigád tagja lett az állomáson (ahol huszonévesen is). A vasúti kifőzdében ebédelt. Esténként nem mozdult ki. Nyugdíját emelték egy ezressel. Kijár a temetőbe anyám sírjához.

És soha többé nem gyűjt bélyeget. Se ritkaságokat, se tömegcikket, semmit. M. a telket is fényképezte üresen. Addigra talán már föl is épült a másolat, az új tulajdonosok egyedül a pincét őrizték meg belőle, és azt konzerválták belőle borospinceként. A ház tégláiból rakták ki a kerti utakat. Előzőleg a szomszédaink részben szinte kiradírozták a Kút utcát. Alig ismertem rá bizonyos zugokra az iskolám környékén, átfestettek homlokzatokat, emeletet kaptak házak, fákat vágtak ki, leaszfaltozták a téglából kirakott járdát. Az élet rendje? Lelkifurdalásomat sohasem sikerült leküzdenem.

Apám a körülményekhez képest jó színben volt, sőt szinte ragyogó állapotban, nem volt panasza semmire.

Egyszer csak azon kaptam magam, hogy miközben évek óta idegesít apám magában mormolt, számomra érthetetlen mantrája, én is elkezdtem magamban beszélni, főleg színdarabírás közben, a szereplőim mondatait próbálgatva, megszólalásuk hitelét latolgatva az utcán, a villamoson, meg is néznek miatta. És ami aztán igazán nem ad okot büszkeségre: némelyik kapcsolatomban pont úgy váltok a gyöngédségből a durvaságba, mint ő.

Ildi mesélte, hogy egyszer, amikor náluk aludt, azt dünnyögte az ágyán fölemelkedve, hogy: „Várjál, János, ébresztő, / Visznek akasztásra”. Tudtuk, mennyit szenvedett ez elmúlt években. Elzuhant, mikor Andrásék a temetőbe akarták vinni. Fönnakadt a szeme, és eleredt az orra vére. Ínysorvadással küszködött. Hol veseelégtelenséggel került a Kenézy Kórházba, hol azért, mert kedve támadt meztelenül mutatkozni a terápiás ház folyosóján. Egyszer pedig árnyékot mutatott a röntgen a hörgőinél, azt kellett tükrözni. A daganat téves diagnózis volt, annak hitték a tüdővizenyőjét. Rákos elszíneződést sem találtak nála soha. Egyszer Ildi készített egy magnófelvételt apám és Pisti délutáni beszélgetéséről, rajta van, ahogy Pisti beveteti vele a gyógyszerét. Különösen az mulatságos benne a maga módján, ahogy apám azt dünnyögi a tévé előtt ülve: „Rókák… Ravasz rókák!”

Voltak alkalmak a megelőző években, amikor erősen remegett, főleg a szája széle, de rázkódott egész testében is. Most határozottan jól volt, frissen mosdott és kövér. A nyugdíját néha elemelte a szekrényéből valamelyik betegtársa, de abban a hónapban nem. Összemelegedtünk a végére, M.-t első pillanattól nagyon szerette. Egy szeptemberi este elmentünk megnézni az Örkény Színházba a Sirályt, amely a Krétakör előadása, Schilling radikális rendezése után pár évvel nem sokat mondhatott. Nem mintha nem lehetne, csak aznap nem sikerült nekik ebben a pasztellszínű kiállításban, főleg Trepljov bosszantott föl a manírjaival. Felültünk a metróra, és csörgött a telefonom.

Az ápolónő volt az, rögtön tudtam, hogy apám miatt.

Hetvenegy éves korában halt meg, tüdőembóliában.

Hat példányban aláírjuk a szerződést. Az úzus szerint most meghirdetik a már eladott és megvásárolt földet. A lányoknak többé nincs vele dolguk, már csak nekem van. Atyaúristen, ennek sohasem lesz vége? De. Az állam élhet elővételi jogával, amennyiben nem él, a vevőé lesz a kifizetett birtok.

Tompul a fény, ahogy kilépünk az utcára. Ferde sugárnyalábok a Simonyi úti villák falán, törten csillog minden, mintha egy maszatos üvegtáblán zúdulna át a fény. Ildivel ebédelünk a Nagyerdőn, elbúcsúztatjuk a maradék málnást. Elképesztő, hogy az utolsó négyszögölet még ma sem adtuk el, de azért van ok föllélegezni, mostantól megy minden a maga útján, tulajdonképpen nélkülünk is.

Nincs kedvem fogalmazni, nincs kedvem alávetni magamat az ábrázolás kötelességének. Eladtuk. Ami engem illet, majdnem eladtam az utolsó debreceni, Debrecen környéki négyszögölömet is.

Hátráltam eleget, most már tényleg nincs hova tovább.

Jegyzetek

Donáth László: Ideje van…

1 Martin Luther: Heidelbergi disputáció. Fordította: Nagybocskai Vilmos. Budapest, Magyarországi Luther Szövetség, 1999. 28. /Magyar Luther Füzetek 8./

Ferge Zsuzsa: Három évtized hullámzásai a közjólét szemszögéből

1 Ritt Bjerregaard hozzászólása az OECD 1980. október 20–23-i konferenciáján: The Welfare State in Crisis. An Account of the Conference on Social Policies in the 1980’s.

2 Az index, ami sok elem eredője, 0 és 100 pont közt mér. 100 a legtisztább ország, 0 pedig a legkorruptabb.

3 transparency.hu/ – cpi-2018

4 A Stop Soros törvénycsomagban „az illegális migráció támogatásában részt vevő” szervezeteket adatszolgáltatásra kötelezték, a külföldi pénzt kapó szervezeteknek külön illetéket kell fizetniük, és a menekülteket segítő szervezeteket államellenesnek minősítették.

5 Mihályi Péter: A magyar privatizáció enciklopédiája. Pannon Egyetemi Kiadó – MTA KTI, Veszprém – Budapest, 2010.
Mocsáry József, 2001, Visszapillantás a privatizációra, 2001. január 1. eszmelet.hu/

6 A struktúrára vonatkozó megjegyzéseim egy sor statisztikából és kutatásból merítenek. Fontosabb források a KSH jövedelmi rétegeződési adatai, a GfK Piackutató Intézet és a Magyar Tudományos Akadémia Társadalomtudományi Kutatóközpont (MTA TTK) szakmai együttműködéséből születő „Osztálylétszám 2014” című kutatás, az OECD kiadványai és az Eurostat adatai.

7 A prekariátushoz egy korábbi munkában a következőket soroltam: a szerződéses munka–közmunka–munkanélküliség háromszögében vergődők, a közmunkások, a kényszervállalkozók, a fekete/szürke gazdaságban dolgozók, az „atipikusnak” nevezett foglalkoztatottak egy része, például a munkaerő-közvetítőkön vagy kölcsönzőkön keresztül munkához jutók, és a sokféle állampolgári jogtól is megfosztott határozott idejű munkaszerződéssel dolgozók.

8 Az új létminimum-számításokat a Magyar Szakszervezeti Szövetség és a Friedrich Ebert Alapítvány végzik.

9 Lásd Ferge Zsuzsa: Magyar társadalom- és szociálpolitika, 1990–2015. Osiris Kiadó, Budapest, 2017.

Markó Béla: Nemzedéki számháború

1 Francis Fukuyama: A történelem vége és az utolsó ember. Európa Könyvkiadó, Budapest, 2014, 729–730.

2 Samuel P. Huntington: A civilizációk összecsapása és a világrend átalakulása. Európa Könyvkiadó, Budapest, 2014, 14–15.

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Felelős szerkesztő Németh Zsófia
Borító Janković Milán
Művészeti vezető Janković Milán
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 513 9

Felhasznált betűtípus:
Noticia Text – SIL Open Font Licence