Az 1935-ös magyar kiadás előszava

Ő az az író, akit ha Bulwer címszó alatt keresünk a lexikonokban, a Lytton címszóhoz utasítanak, vagy fordítva, Lytton, lásd Bulwer. De maga az irodalom is így van vele egy kissé: Edward Bulwer, azaz Lord Lytton, nem is egészen száz esztendő alatt elveszett saját műveinek rengetegében. Hetven esztendőt élt (1803–1873), és hatvan kötetet összeírt: verset, drámát, társadalmi, humoros, történelmi, bűnügyi és okkultista regényt.

S ez a rengeteg mű nem valami kolostori elzárkózott élet íróasztala mellől került ki. Sőt!

Zajos, kalandos, Shelley-szerű ifjúság után huszonöt éves, amikor már második regényére (Pelham) felfigyel a közönség, három évre rá bevonul a cselekvő politikába: képviselő lesz. Aztán egymást váltják, egymásba fonódnak irodalmi, parlamenti és társadalmi sikerek, forró színházi bemutatók, harmincöt éves korában baronet, 1843-ban anyja után nagy vagyont örököl az anyai Lytton névvel, a Derby-kabinetben a gyarmatügyek minisztere, s 1866-ban peer.{1}

Az angol élet rivaldáján szerepel folyton. Rang, vagyon, siker az osztályrésze minden vonalon. Rendkívüli szimatja: megérezni, mi kell a népnek politikában és irodalomban egyaránt, úgy azonban, hogy a politikus és az író is jól járjon. Politikában eleinte whig volt, s mint tory végezte a felsőházban. Műveinek sora pedig szinte tárgymutatója kora irodalmi ízlésének.

Ebből a finom, előkelő, angol főúri irodalmárnyüzsgésből máig alig maradt meg más, mint egy olasz út (1833) kettős emléke, az egyik az, hogy a Rienzi (1835) című Bulwer-regény volt Wagner operája szövegkönyvének forrása, a másik pedig maga a The Last Days of Pompeii (1834).

Sötét kalandortörténet, de amely Kr. u. 79-ben játszódik Dél-Itália görög–latin ege alatt. Szinte bűnügyi regény, de az eltemetett Pompeji magánéletének társadalmi regénye. S ha Bulwer művéből hiányzik is az általános lélektani hűség, el is sikkad a jellemek történelmi valósága, viszont kétségtelenül mélyebb jelentőségű írói ötlet az emberi élet bárminő drámáját úgy megírni, hogy az utolsó felvonásban bűnre, erényre a kitörő Vezúv történelmileg pontos hamufüggönye ereszkedjék alá, és irodalmi tett az antik életnek, hangsúlyozottan magánéletnek ezt a darabját a részletek teljes és hű megelevenítésével elénk vetíteni festői és mindennapi külsőségeiben.

A történelmi múlt feltámasztásában az irodalom megpróbálkozott a múltbeli lélek hű ábrázolásával a külsőségek elhanyagolása mellett, mint Shakespeare és Racine ókori tragédiákban; aztán egy következő lépést Bulwerek tettek meg a külsőségek pontos életre keltésével, míg aztán elkövetkezhetett Flaubert Salammbôja, amelyben az író már pontos lélekidéző, mint Shakespeare, és lelkiismeretes régész, mint Bulwer.

S archeológusnak lenni más feladat a tudományban és más a szépirodalomban. A régiségtani adatokból összeállított tudományos kép még nem él, bármilyen teljes és pontos is; életté csak egyvalami tudja tenni: az archeológiai fantázia, és Bulwer ezzel a régiségtani megelevenítő képzelettel ajándékozta meg az európai irodalmat.

„Ilyen a Vezúv, és ezek a dolgok minden esztendőben megtörténnek rajta. De minden eddigi kitörése együttvéve is semmiség volna ahhoz képest, amely az általunk említett korban történt… A nap éjjé változott, a fény sötétséggé; elképzelhetetlen mennyiségű por és hamu ömlött alá, elöntve földet, tengert és levegőt, s eltemetve két teljes várost, Herculaneumot és Pompejit, mialatt népeik a színházban ültek.”

Cassius Dio: Historia Romana, lib. LXVI.

Az 1834-es első kiadás előszava

Mikor meglátogattam ennek a régi városnak kiásott romjait, amelyek talán jobban vonzzák az utazókat, mint a lágy szellő vagy a felhőtlen napsütés, az ibolyaszín völgyek és Dél narancsligetei, amikor megláttam azokat az utcákat, ma is még frissen és elevenen, megnéztem a római birodalom legbüszkébb korszakának házait, templomait, színházait – természetes volt, hogy egy író, aki bármilyen érdemtelenül is, de igyekezett megírni az életet, most heves vágyat érzett, hogy újra benépesítse azokat az elhagyatott utcákat, föltámassza a bájos romokat, és elevenné varázsolja azokat a csontokat, amik az ő bámuló szeme számára is fönnmaradtak. Áthidalni tizennyolc évszázad szakadékát, második életre kelteni a megholtat – a Halott Várost!

Az olvasó könnyen elképzelheti, milyen szemmel láthatóan fokozódott ez a vágy, mikor hivatásom Pompeji tőszomszédságába helyezett – lábamnál volt a tenger, mely egykor a város kereskedelmét hordozta, és menedéket adott üldözöttjeinek; fejem fölött a végzetes Vezúv hegye, amint még mindig tüzet és füstöt okád!{2}

Kezdettől fogva tisztában voltam azokkal a nagy nehézségekkel, amikkel meg kellett birkóznom. Zsenire van szükség, hogy méltóképpen tudja megrajzolni a középkor életét is; s ez még könnyű feladat lenne ahhoz képest, hogy valaki sokkal távolabbi, sokkal ismeretlenebb kort fessen meg. A feudális idők embereit és szokásait természetes szimpátiával nézzük, és valahogy egységesnek érezzük azokat magunkkal; azok az emberek a mi őseink voltak, azokból a szokásokból születtek meg a mi szokásaink, lovagi atyáink hite ma is a miénk, templomainkat az ő sírköveik díszítik, az ő kastélyaik romjai néznek le völgyeinkre. Mostani intézményeink eredete az ő szabadságért és igazságért vívott küzdelmeikben van; s társadalmuk a miénknek őse.

De a klasszikus korral semmiféle családi vagy rokonsági kapcsolatban nem állunk. A letűnt vallás hite, az elmúlt civilizáció szokásai kevés szent vagy vonzó képet nyújtanak északi fantáziánknak; s még inkább ízetlenné válnak a miatt a skolasztikus tudományoskodás miatt, amelynek révén először megismertük őket, és olyan tanulmányok emlékeztetnek rájuk, amelyek inkább voltak munka, mint gyönyörűség.

De bármilyen nehéznek látszott is, mégis érdemesnek találtam a vállalkozást; és a korban, a színhelyben sok minden föl fogja kelteni az olvasó kíváncsiságát és a szerző leírásai iránti érdeklődését. Ez volt a mi vallásunknak az első évszázada: Róma legcivilizáltabb korszaka; olyan helyeken folynak a történések, amelyeknek romjai között járunk; s ez a katasztrófa volt a legszörnyűbb az ókori történelem minden tragédiái között.

Arra törekedtem, hogy a rendelkezésemre álló bő anyagból a modern olvasót leginkább érdeklő részleteket válasszam ki; ismertebb szokásokat és babonákat; s a múlt megelevenedett árnyékalakjai a jelen gondolkozásának is érdekesek lehetnek. Erre bizony nagyobb önellenőrzésre volt szükség, mint ahogy az olvasó gondolná, mert sok mindent elvetettem, ami különben önmagában érdekes lehetett volna; de ha vonzóvá tették volna is a mű egyes részeit, megbontották volna az egésznek szimmetriáját. Így például történetem időpontja Titus rövid uralkodása, mikor Róma büszke, hatalmas ragyogásának csúcspontján állott. Így igen csábító kísértés volt a szerzőnek, hogy átvigye alakjait a cselekmény folyamán Pompejiből Rómába. Mi nyújthatott volna leírásokra jobb anyagot vagy tudása fitogtatására kiválóbb alkalmat, mint az a csillogó világváros, amelynek tündöklése olyan ragyogó képzelettel tudja megihletni az írót, és olyan előnyös, gyümölcsöző eredményt nyújt a kutatónak? De tárgyamul Pompeji pusztulását választván, csak egy kis művészi áttekintésre volt szükségem, hogy a történetet szigorúan Pompejihez kössem.

Róma hatalmas pompájával szembeállítva az eleven campaniai város minden fényűzése és lüktetése jelentéktelenségbe szürkült volna. Szörnyű végzete apró-cseprő, elszigetelt balesetté fakult volna a császári udvar ragyogása mellett; és ha ilyen segédeszközzel akartam volna érdekesebbé tenni a történetemet, csak azt értem volna el vele, hogy magát a tulajdonképpeni cselekményt ütöttem volna agyon. Így kényszerültem elmellőzni ezt a különben olyan csábító epizódszerű kirándulást, és történetemet szorosan Pompejiben bonyolítottam le, másoknak hagyva a dicsőséget, hogy Róma üres, de fenséges civilizációját megrajzolják.

A város, amelynek szörnyű végzete szolgáltatta történetem fönségesen borzalmas kifejletét, bőven kínálta a tárgyhoz és helyhez leginkább illő jellemeket is: Hercules félig görög telepítése,{3} ahol Hellász szokásai Itália erkölcseivel keveredtek, szinte magától kínálta Glaucus és Ioné alakját. Az Ízisz-kultusz, a tényleg meglévő templom, a leplezetlen hamis jóshely, Pompeji és Alexandria kereskedelmi összeköttetései, a Sarnus és Nílus közös képzetei életre hívták Arbacest, az egyiptomit, a hitvány Calenust, a buzgó Apaecidest. A korai kereszténység küzdelmei a pogány babonákkal Olinthust teremték meg: és Campania szikkadt mezői – mindig varázslók és boszorkányok tanyájának tartották – magától adta a Vezúv sagáját. A vak leány alakját egy Nápolyban élő angol úrnak köszönhetem, aki jól ismerte az élet különböző utait. Mikor a Vezúv első följegyzett kitörésekor észlelt teljes sötétségről beszéltünk (ami csak nehezebbé tette a lakosság menekülését), ő megjegyezte, hogy ilyenkor a vakok vannak a legelőnyösebb helyzetben, s ők találják meg bizton a legkönnyebben a szabadulást. Ez a megjegyzés teremtette meg Nydia alakját.

Így a jellemek a helyszínnek és a kornak természetes szüleményei. A történet eseményei szintén ilyen összhangban állnak az akkori társadalommal; mert nemcsak a rendes életkörülményeket keltjük fel a múltból: az ünnepségeket, a fórumot, a fürdőt, az amfiteátrumot; épp olyan fontosak és még inkább érdeklik az embert az életre hívott árnyékok szenvedélyei, bűnei, bajai és kudarcai. Rosszul fogjuk fel bármelyik korát a történelemnek, ha nem nézzük benne a romantikát. Az élet költőiségében éppen annyi igazság van, mint a prózaiságában.

Mivel a legnagyobb nehézség az ismeretlen, távoli kornak és az alakoknak élővé tétele volt, kétségkívül erre is fektettem a fősúlyt; s tanulmányaimnak minden felhasználása csak ennek az alátámasztására szolgál, hiszen ez a regényírás fő kelléke. A költőnek (s a teremtőnek) legfőbb művészete az, hogy életet lehel teremtményeibe, s másodsorban szavaikat, tetteiket összhangba hozza a korral, amelyben beszélniük és cselekedniük kell. Talán jobban hat ez, ha a mesterség eszközeit nem visszük állandóan az olvasó elé; nem zsúfoljuk tele a könyvet idézetekkel, és a lapszéleket jegyzetekkel. Talán a komoly tanulmány (ami ilyen művekhez mindig szükséges) az az ihlet tulajdonképpen, amely életet önt a régi alakokba: enélkül csak bántó tudálékosságot látunk. Aki tisztában van a regényírás újabb szerepével: méltóságával, befolyásával, avval a móddal, ahogy fokozatosan elnyelte az irodalom minden hasonló ágát, nem felejtheti el kapcsolatait a történetírással, filozófiával, politikával; teljes összhangját a költészettel, ragaszkodását az igazsághoz; aki tisztában van mindezzel, nem alacsonyíthatja le a regényt a hitvány áltudományosság nívójára. Az igazi író teremtővé teszi tanulmányait, és alkotását nem üti agyon tudálékossággal. Ami a beszélt nyelvet illeti, igyekeztem gondosan kikerülni mindazoknak a végzetes hibáját, akik megkísérelték a mi korunkban a klasszikus kor alakjait beszéltetni. A szerzők legtöbbször dagályos mondatokat adtak a szájukba, s a klasszikus írók megcsodált hideg, dialektikus, ünnepélyes körmondatait. Épp olyan tévedés, ha az író a közönséges rómaiakat Cicero körmondataiban beszélteti, mintha egy modern regényíró a maga angol alakjait Johnson vagy Burke{4} hosszú lére eresztett mondataival szólaltatná meg. S annál nagyobb a hiba, mert mély tanultságról akar tanúságot tenni, és a valóságban csak a helyes kritika hiányát mutatja: kifáraszt, untat, fölháborít, és még az a megnyugvásunk sincsen, hogy ha ásítunk is, elég művelten ásítunk.

Az 1850-es kiadás előszava

Ennek a munkának megvolt az a szerencséje, hogy a közönség legszélesebb körei kegyeikbe fogadták, és így a szerző nem kényszerül semmit sem fölhozni a védelmére a rosszindulatú bírálatok ellen. A német kriticizmus mély tudományossága, amely olyan aprólékos figyelmet szentelt a régiek mindennapi életének, kellőképpen igazolja azt az általános korhűséget, amellyel Pompeji lakóinak szokásait, erkölcseit és életmódját leírja ez a könyv. S mivel a helyszínen írtam meg a regényt, és olyan nép között, amely erős hasonlóságot mutat még ma is klasszikus őseivel, megvolt minden lehetőségem, hogy élénkebb színekkel fessek, mintha csak könyvtanulmányok után írtam volna meg; azt gyanítom, hogy ennek a véletlen előnynek köszönheti ez a könyv azt a népszerűséget, amely fölülmúl minden eddigi érdeklődést azok iránt a tudományos törekvések iránt, melyek regényes formában próbáltak érdeklődést kelteni a klasszikus kor alakjai és szokásai iránt. És amellett, azok az írók, akikre célzok (s kiknek műveiről csak a legnagyobb elismerés hangján szólhatok), talán elfelejtették azt, hogy képzelt tárgyú művekben bármilyen fontos is a staffázs, mégsem lehet a regény tulajdonképpeni életelemei fölé rendelni: a cselekmény, jellemrajz és érzelmi leírások fölé. És mikor életre keltették a régi korok árnyait, inkább arra kerestek alkalmat, hogy műveltségükkel dicsekedjenek, mintsem hogy emberi szíveket mutattak volna, amelyek egyformán vernek a görög tunika és a római tóga alatt. Ez az, ami elválasztja a klasszikus kor utánzóit maguktól a klasszikus íróktól. Mert a klasszikus irodalomban nincsen szükség mozgalmasságra, szenvedélyekre, semmire abból, amit ma a romantika leglényegének tartunk. Bár a romantika, ahogyan a középkorból átszármazott ránk, sokkal tartozik a görög regéknek. Sok lovagi kalandregény leli eredetét Odüsszeusz bolyongásaiban, vagy Thészeusz küzdelmeiben. És a lovagkor csak szakadozott, sokszor groteszk részleteiben ismerte Homéroszt (aki még mindig nem jutott vissza trónusára minden költők között), a romantikus regényírás mégis számos csodát varázsolt elő az északi irodalmakban az isteni agg mesélő csonka töredékeiből is.

A múlt elveszett művei közt talán legjobban kell sajnáljuk a híres régi milétoszi regéket. De ha a görög irodalom más, fönnmaradt részei nyomán nézzük azokat, nem kétséges, hogy ugyanazokkal az eszközökkel kötötték le eleven és türelmetlen hallgatóságukat, mint a modern elbeszélők; azoknak is szükségük volt a változatos eseményekre és az ügyes fordulatokra, ellentétes jellemekre és leginkább a gyöngéd érzelmek rajzára; ha ez a népi szokások különbségei folytán megváltozott is kifejezésmódjában, mégiscsak legfőbb tárgya az emberi érdeklődésnek, a kínai irodalomtól kezdve az arabig, az arabtól a skandinávig – és ma is ez önt lelket sok vándor-Boccaccio történeteibe, akik elbűvölt hallgatóságot gyűjtenek maguk köré napos estéken a szicíliai tengerpartokon.

Első könyv

I. fejezet

Két pompeji úr

– Halló, Diomedes, isten hozott! Glaucusnál vacsorázol ma este? – kérdezte egy alacsony termetű fiatalember, aki tunikáját laza és nőies ráncokban viselte, ezzel is bizonyítva, hogy úriember, és hogy divatbolond.

– Sajnos nem, kedves Clodiusom, nem hívott meg – felelte a hízásra hajló, középkorú Diomedes. Polluxra mondom, disznóság, mert azt mondják, ő adja a legjobb vacsorákat Pompejiben.

– Ez igaz, de a bora nekem sose elég. Nem a régi görög vér folyik az ereiben, mert azt állítja, hogy a bor másnapra levertté teszi.

– Más oka is lehet erre a takarékosságra – mondta Diomedes, fölhúzva a szemöldökét. Minden beképzeltsége és extravaganciája mellett sem olyan gazdag, mint ahogy mutatja, legalábbis azt hiszem, és az amforáit szűkebben méri, mint a szellemességét.

– Ez is egy okkal több, hogy vele vacsorázzunk, amíg a sestertiusokból{5} tart. Jövőre másik Glaucust kell keresnünk, Diomedes. Úgy hallom, a kockát is szereti.

– Szeret az minden élvezetet; és addig, amíg a vacsoraadás élvezetét szereti, mi is szeretjük őt.

– Hahaha, ezt jól mondtad, Clodius! De mondd csak, láttad már az én borospincéimet?

– Még nem, kedves Diomedesem.

– No, akkor velem kell vacsoráznod egy nap. Tűrhető orsóhalak vannak a halastavamban, és megkérem Pansa aedilist,{6} hogy jöjjön veled.

– Ó, államügyek és én! Persicos odi apparatus,{7} én könnyen megelégedő vagyok. De a nap már tűnőben van. Én a fürdőbe tartok. És te?

– A quaestorhoz megyek: állami ügyek. Utána meg az Ízisz-templomba. Vale!

– Kérkedő, tolakodó, rosszmodorú fickó – morogta magában Clodius, amíg lassan ballagott elfelé. – Azt hiszi, hogy az ünnepségeivel meg a borospincéivel elfelejteti, hogy fölszabadított rabszolga fia. Addig sikerül, amíg megtiszteljük azzal, hogy elnyerjük a pénzét. Magunkfajta költekező nemesembernek az ilyen gazdag plebejus az aratása.

Monologizálás közben Clodius elért a Via Domitianára. Az utca nyüzsgött a kocsiktól és sétálóktól, vidám és életteli volt mozgalmasságában, akár manapság Nápoly utcái.

A sebesen suhanó kocsik csengői vidáman csöngtek az ember fülébe; Clodius folyton bólogatott és mosolygott, jelezve ismeretségét minden elegáns és különleges fogattal. Tényleg ő volt a legközismertebb Pompeji naplopói közül.

– No, Clodius, hogy aludtál a tegnapi szerencséd után? – kiáltott feléje kellemesen csengő hangon egy fiatalember egy egészen előkelő és finom művű kocsiról. Bronzburkolatára még a mindig fölülmúlhatatlan görög munkáskezek véstek gondos munkával reliefeket az olümpiai játékokról. A kocsiba fogott két lova a legritkább fajta pártus telivér volt, vékony lábuk mintha megvetette volna a földet, és csak a levegőt taposná, és mégis, a tulajdonos mögött álló kocsis legkisebb mozdulatára mozdulatlanul megálltak, mintha kőbe lennének faragva – élettelenül, és mégis élettel telve, akár Praxitelész lélegző csodaművei. Maga a tulajdonos karcsú és tökéletesen arányos alakú ifjú volt, mint az athéni szobrászok modelljei; görög eredetét elárulták göndör, szőke fürtjei és vonásainak tökéletes harmóniája. Nem viselt tógát; a tóga a császárok korában megszűnt a rómaiak általános megkülönböztető viselete lenni, és a divat követői különlegesen nevetségessé tették; de tunikája Tyrus legdúsabb színeiben pompázott, és a fibulák, vagyis csatok, melyekkel meg volt erősítve, smaragdokkal voltak berakva. Nyaka körül aranylánc volt, mely a mellén kígyófejjé csavarodott, a kígyó szájában pedig egész különleges drágamívű pecsétgyűrű függött. A tunika bő ujjának kézzel hímzett aranyszegélye volt: a derekán a szegélyhez hasonló anyagból való, arabeszkekkel díszített öv zsebek helyett, a zsebkendő, erszény, stylus{8} és írótáblák számára.

– Kedves Glaucusom! – mondta Clodius. – Örülök, hogy veszteségeid nem ártottak a jókedvednek. Úgy nézel ki, mintha Apollón ihletett volna meg, és az arcodat a boldogság glóriája veszi körül. Azt lehetne hinni, hogy te voltál a nyerő, és én a vesztő.

– Mi is van abban, hogy az ember nyeri vagy veszti azokat a hitvány ércdarabokat, Clodiusom? Mért hasson az ember kedélyére? Venusra, amíg fiatalok vagyunk, amíg koszorút tehetünk még ép fürtjeinkre, amíg a fülünk nem telik be a cithara{9} hangjával, amíg Lydia vagy Khloé mosolya átcikázik az ember erein, amelyekben a vér még sebesen tud rohanni: addig mindig örülni tudunk a napnak, a levegőnek és a sivár Időt örömeinknek a kincstárosává tesszük. Ma este velem vacsorázol, tudod.

– Ki felejthetné el Glaucus meghívását?

– Merre mész most?

– Hát a fürdőbe készültem, de még van egy óra a szokott időig.

– No, akkor elküldöm a kocsit, és veled tartok. No, no, Phylias – simogatta meg a mellette álló lovat. A ló halkan nyerített, és hátracsapta a fülét a kedveskedésre. – Ma ünnepnapod lesz. Nem remek állat, Clodius?

– Apollónt érdemelné – felelte az ingyenélő nemes –, vagy Glaucust.

II. fejezet

A vak virágáruslány és a divatos szépség – Az athéni vallomása – Az olvasó bemutatása az egyiptomi Arbacesnek

Könnyedén csevegve ezer dologról sétált a két fiatalember az utcákon: a legélénkebb üzletek negyedébe értek, mindegyik bolt belseje cifra, de harmonikus színekben pompázó freskókkal díszlett, elképzelhetetlenül változatos leleménnyel és rajzzal. A tündöklő szökőkutak minden sarkon szórták a vízsugarat a nyári levegőbe. A járókelők – inkább semmittevők tömege – túlnyomóan tyrusi festésű ruhákban. Minden feltűnőbb kirakat körül vidám csoportok; ide-oda siető rabszolgák, fejükön szép formájú bronzkorsók; mindenfelé parasztlányok álldogáltak, kosarukban pirosló gyümölcs és virág, amely jobban vonzotta a régi itáliaiakat, mint utódaikat (akik számára latet anguis in herba, betegség lappang minden ibolyában vagy rózsában).{10} A sokféle szórakozóhely, mely a kávéházak és klubok szerepét töltötte be; a boltok márványpultjain boros és olajos vázák sora állott; a boltok küszöbe előtt, bíborszínű napellenzők alatt székek kínálkoztak a fáradtaknak pihenőül és a tétleneknek üldögélni, mindez olyan ragyogó és elevenen izgalmas képbe folyt össze, hogy bőven alkalmul szolgálhatott Glaucus athéni szellemének öröm iránti hajlandóságára.

– Ne beszélj nekem Rómáról – mondta Clodiusnak. – Az élvezetek túl ünnepélyesek és nagyképűek a hatalmas falak között, még az udvar környezetében is, még Nero Aranyházában is és Titus palotájának most alakuló remekei között is van valami unalma a nagyszerűségnek: fáj az ember szeme, a szelleme kifárad. Különben is, Clodiusom, elégedetlen lesz az ember, ha összehasonlítja mások óriási fényűzését és gazdagságát a maga közepes helyzetével. Itt viszont könnyen adjuk meg magunkat a gyönyörnek, és a fényűzésnek ragyogását élvezhetjük a pompa nehézkessége nélkül is.

– Ezért választottad Pompejit nyaralóhelynek?

– Ezért. Jobban szeretem, mint Baiaet: elismerem annak a varázsát is, de nem bírom az ott tanyázó vaskalaposokat, akik drachmára mérik az élvezeteket.

– De hiszen szereted a művelt embereket is: ami a költészetet illeti, a házad a szó szoros értelmében Aiszkhülosztól és Homérosztól cseng, epikától és drámától.

– Igen, de ezek a rómaiak, akik athéni őseimet akarják utánozni, mindent olyan nehézkesen csinálnak. Még vadászatra is magukkal vitetik rabszolgáikkal Platónt, és ha a vadkant eltévesztik, előveszik a könyvüket meg a papiruszt, hogy legalább idő ne vesszen. Ha táncosnők libegnek előttük, a perzsa modor minden bájával, valamelyik kőpofájú rabszolgából lett fráter Cicero De Officiisából olvas föl nekik egy fejezetet. Ügyetlen vegyészek! Az élvezetet és a tanulmányt nem lehet összevegyíteni – külön-külön kell élvezni őket: a rómaiak mindkettőt veszni hagyják ezzel a gyakorlatias műveltségaffektálással, és csak azt bizonyítják, hogy egyikhez sincs érzékük. Ó, Clodiusom, milyen keveset tudnak igazában a te földijeid egy Periklész sokoldalúságáról, egy Aszpaszia igazi boszorkányságáról! Csak a minap látogattam meg Pliniust. Nyaralójában ült, írt, mialatt egy szerencsétlen rabszolga tibián{11} játszott. Az unokaöccse meg (korbács kéne az ilyen filozófusmajmolóknak!) Thuküdidész leírását olvasta a dögvészről, és a zene ütemére bólogatta képzelődő szűk koponyáját, mialatt az ajka a szörnyű leírás borzalmas részleteit ismételte. Az a kölyök semmi összeférhetetlent nem látott abban, hogy egyidejűleg egy szerelmi dalt hallgasson, és a dögvész leírását olvassa.

– Ezek aztán alaposan összeillenek! – mondta Clodius.

– Mondtam is neki mentségéül bolondságának, de az én ifjoncom szemrehányóan bámult az arcomba, meg se értve a gúnyt, és azt felelte, hogy a muzsikát csak az ész nélküli fül élvezi, míg a könyv (gondold meg, a dögvész leírása!) fölemeli a szívet. „Ah”, mondta lelkendezve a kövér bácsi, „ez a fiú egészen athéni, mindig keveri a hasznosat a kellemessel.” Ó, Minerva, hogy nevettem magamban! Amíg ott voltam, hírül hozták ennek a kölyök-bölcselőnek, hogy kedvenc fölszabadítottja forró lázban meghalt. Erre fölkiáltott: „Engesztelhetetlen halál! Adjátok ide a Horatiusomat! Milyen gyönyörűen megvigasztal ez az édesszavú költő veszteségeinkért!” Ó, hát tudnak ezek az emberek szeretni, Clodius? Az érzékeikkel alig hiszem. Milyen ritka római, akinek van szíve!

– Nem más, csak a géniusz gépezete, de a géniusz csontja és húsa nélkül.

Clodius titokban neheztelt kissé a földijeire tett megjegyzések miatt, de úgy tett, mintha egyetértene vele; egyrészt mert természettől parazita volt, másrészt meg divat is volt a léha fiatal rómaiak között, hogy kissé megvetést mutassanak születésük iránt, amely pedig maga tette őket ilyen fönnhéjázókká. Divat volt utánozni a görögöket, és emellett kinevetni saját ügyetlen utánzásukat. Beszélgetés közben meg kellett állaniuk egy csoportosulásnál, amely három utca kereszteződésében, egy kis nyílt téren verődött össze. Ott, ahol egy könnyed és bájos kis templom oszlopai vetettek árnyat, állott egy fiatal lány, virágkosár a karján, bal kezében egy kis háromhúros hangszer, melynek halk, lágy hangjaihoz vad, félig barbár dalt dúdolt. Az ének minden szünetében kecsesen jártatta körül a kosarát a körülállóknak; hullottak is bele a sestertiusok, akár a dalért, akár az énekesnő iránti szánalomból – mert a leány vak volt.

– Ez az én szegény thesszáliai kislányom – állott meg Glaucus. – Nem is láttam, amióta visszajöttem Pompejibe. Pszt, milyen édes hangja van: hallgassuk meg!

A vak virágáruslány dala

I

Vegyétek, kérlek, itt a virág –

Messziről jött a szegény vak leány.

Mondják, mi szép ez a nagy világ,

S ez a virág a gyermeke talán.

Virágom szép marad soká, hisz én

Most szedtem frissen az elébb,

Az anyja keblén szunnyadott,

Nincs annak órája se még.

Szellő, a föld lehellete,

Lágy és szelíd lehellete,

Itt száll fölötte még.

Ajkán a szellő csókja még,

Orcáin a föld könnyje még,

Mert anyaszemből könny pereg,

Látva, mi szép a szép gyerek,

Kit féltve őriz, reggel, este,

Szerető szívvel, vágyva, lesve,

Sír – a sírása szeretet –

Csillogó harmatkönnyeket

Mély kútjából az anyaszívnek.

II

Tiétek a szín s fény világa,

Gyönyör a pillantásotok –

A vak lány örök éjszakába,

Üres hangok közt imbolyog.

Én, mint az alvilágban, élek,

Forrásinál bánat vizének.

Körülem halk suttogva járnak,

Érzem, az elsuhanó árnyak.

A szép formákat látni vágyom,

Kitárom sóvár karomat,

S nem kapok mást, csak hangokat –

Ami él, az nekem csak álom.

Vegyetek, kérlek, vegyetek,

Csitt, sóhajt a virág, szegény,

A hangját is meghallom én.

A vak leány bús sóhajátul

A rózsa szirma összezárul –

Mi, gyöngéd gyermekei a fénynek,

Félünk bús lányától az éjnek,

Vak lány kezéből mentsetek meg,

Gyönyört hozunk látó szemeknek,

Vegyetek, minket vegyetek meg!

– Azt a csokor ibolyát, édes Nydia – mondta Glaucus, átvergődve a tömegen, és egy marék aprópénzt ejtett a kosárkába. – A hangod elragadóbb, mint valaha.

A vak leány előre lépett az athéni hangjára; aztán hirtelen megállt, s vér futotta át arcát, nyakát, homlokát.

– Hát visszajöttél… – mondta halk hangon, s inkább magának ismételte – Glaucus visszajött!

– Igen, gyermekem, csak pár napja vagyok Pompejiben. A kertem megint csak rászorul a gondozásodra, mint azelőtt. Remélem, eljössz holnap. És ne felejtsd el, az én házamnál más kéz nem fon koszorút, mint a szép Nydiáé.

Nydia boldogan mosolygott, de nem felelt. Glaucus mellére tűzve a kiválasztott ibolyacsokrot, vidáman és gondtalan fordult el a tömegtől.

– Úgy, ez a kislány is a védenceid közé tartozik? – kérdezte Clodius.

– Igen, hát nem énekel igazán szépen? Érdekel ez a szegény kis rabszolgalány! Amellett az istenek hajlékának országából való: az Olümposz hajolt a bölcsője fölé, Thesszáliából való.

– A boszorkányok országából.

– Igaz, de jómagam minden nőben boszorkányt látok, és itt Pompejiben, Venusra mondom, mintha a levegőben is szerelmi bájital volna, minden szakállnélküli sima arc olyan csinosnak látszik.

– Íme, egyike Pompeji legszebbjeinek, az öreg Diomedes lánya, a gazdag Julia – mondta Clodius, amint egy elfátyolozott arcú fiatal hölgy közelgett feléjük két rabnő kíséretében, a fürdő felé tartva.

– Szép Julia, üdvözlünk! – mondta Clodius.

Julia picit fölemelte a fátylát, kissé kacéran mutatva meg merész római profilját, nagy sötét szemét. Arcának természetes olajbarna színét mesterséges finom lágy pirosság tette derültebbé.

– Hát Glaucus is visszatért! – mondta a leány, jelentőségteljesen pillantva az athénira. – Elfelejtette talán – suttogta félig neki – tavalyi jóbarátait?

– Gyönyörű Julia! Még a Léthé is bár eltűnik a föld egy részén, máshol újra kitör. Jupiter nem engedi, hogy egy pillanatnál tovább felejtsünk; de Venus még szigorúbb, mert ő egy pillanatnyi feledést sem enged.

– Glaucus soha sincs szép szavak híjával.

– Ki volna szép szavak híjával, ha ilyen szép valakihez intézi őket?

– Mindkettőtöket hamarosan látni fogjuk atyám villájában – mondta Julia Clodiushoz fordulva.

– Látogatásunk napját fehér kockával jelöljük meg – felelte a játékos.

Julia lassan ejtette le fátylát, úgy, hogy utolsó pillantása látszólagos félénkséggel, de valójában merészen nyugodott meg az athénin; ez a pillantás gyöngédséget és szemrehányást árult el.

A barátok továbbmentek.

– Ez a Julia tényleg nagyon csinos – mondta Glaucus.

– Tavaly melegebb hangon vallottad volna ezt meg.

– Igaz, elkápráztatott az első látás, és igazi drágakőnek néztem a művészi utánzatot.

– Végeredményben – válaszolta Clodius – a szíve mélyén minden nő egyforma. Az a boldog, aki csinos arc mellé gazdag hozományt kap. Mi többre vágyjon az ember?

Glaucus sóhajtott.

Most egy kevésbé forgalmas utcára értek, és a végén elébük tárult a tág és kedves tenger, amely mintha ezeken a kellemes partokon lemondott volna félelemgerjesztő mivoltáról, olyan lágyak a fodrozó szellők, amelyek keble körül játszadoznak, a színeknek olyan tündöklő sokfélesége tükröződik vissza a rózsás fellegekről, olyan kellemes illatokat szór szét mélye fölött a szárazföld szele. Az ilyen tengerről elhinné az ember, hogy innen emelkedett ki Aphrodité átvenni uralmát a föld fölött.

– Még mindig korán van fürödni menni – mondta a görög, akit minden költői impulzus elkapott –, gyerünk ki ebből a zsúfolt városból, és nézzünk ki a tengerre, mialatt a déli nap kacag a hullámokon!

– Szíves örömmel – mondta Clodius –, hiszen az öböl a város legkellemesebb része.

Pompeji kora civilizációjának miniatűr képe volt. Falainak szűk körében megvolt minden adomány, amit fényűzés a hatalomnak adhatott. Apró, de csillogó kirakatai, pici kis palotái, fürdői, fóruma, színháza, cirkusza – s lakosainak energiája és romlottsága, kifinomodottsága és bűnei az egész birodalom képét mutatták. Játékszer volt ez a város, mintha az Istenek kedvtelésből tették volna a föld nagy monarchiájának kiválasztott példányává, amit később elrejtettek az idő elől, az utókor csodájára – hogy igazat adjanak a mondásnak, mely szerint nincs semmi új a nap alatt.

Az öböl sima tükrén tömegestül voltak a kereskedőhajók és a gazdag polgárok aranyozott kirándulógályái. A halászcsónakok sebesen siklottak ide-oda; odább látni lehetett a Plinius parancsnoksága alatt álló hajóhad magas árbócait. A parton egy szicíliai ült, és heves mozdulatokkal és élénk arcjátékkal mesélt egy csomó halásznak és parasztnak különös történeteket hajótörött tengerészekről és barátságos delfinekről – akár manapság is lehet Nápoly mólóin hallani ilyeneket.

A görög elhúzta barátját a csoporttól, és a partnak egy magányos része felé irányította lépteit. Leültek a sima kavicsok közt egy kis sziklára, s beszívták a kéjesen hűvös levegőt, amely a habok fölött táncolva zenélt láthatatlan ujjaival. Talán az egész látványban volt valami, ami hallgatásra és tűnődésre késztette őket. Clodius ernyőt csinált a szeme fölé a tüzelő ég ellen, és múlt hetének nyereségeit számolta össze. A görög könyökére támaszkodott, és nem húzódott el a naptól – hiszen nemzetének védő istene volt –, s az erei tele voltak a napfény költészetével, örömével, szerelmével. Szétnézett a tág messzeség fölött, és talán minden szelet megirigyelt, amely Görögország partjai felé tárta ki szárnyait.

– Mondd, Clodius – szólalt meg végre a görög –, voltál már valaha szerelmes?

– Hogyne. Nagyon gyakran.

– Az, aki gyakran szeretett – felelte Glaucus –, sohasem szeretett. Csak egy Erósz van, bár sok képmása van neki.

– És ezek a képmások nem rossz istenkék egészében véve – felelte Clodius.

– Igazad van – felelte a görög –, még az árnyékát is szeretem a szerelemnek, de őt magát még jobban imádom.

– Józanul és őszintén szerelmes vagy talán? Az az érzés fogott el, amit a költők írnak le – amikor az ember elhanyagolja a lakomáit, elkerüli a színházat, és elégiákat irkál? Soha sem hittem volna. Jól elrejtetted.

– Annyira még nem vagyok – felelte Glaucus mosolyogva –, illetőleg, elmondhatom Tibullusszal:

Aki szerelmes, bárhová megyen,

Szent és biztos az útja.

Valójában nem vagyok szerelmes, de rögtön az lennék, ha csak egy alkalom volna is, hogy meglássam a tárgyát. Erósz meggyújtaná a fáklyáját, de a papok nem adtak hozzá olajat.

– Kitaláljam ezt a tárgyat? Nem Diomedes leánya? Imád téged, s nem is igyekszik rejtegetni; és Herkulesre, megint csak azt mondhatom, hogy csinos is, meg gazdag is. Aranyszalagokkal kötheti meg férjének az ajtófélfáit.

– Nem, semmi kedvem sincs eladni magamat. Diomedes leánya csinos, elismerem: és volt egy idő, hogy ha nem lett volna fölszabadított rabszolga unokája, talán… de mégse. Minden szépségét az arcán viseli, a viselkedése nem hajadonhoz illő, és szelleme a gyönyörökön kívül semmiben sem művelt.

– Hálátlan vagy. Mondd meg akkor, ki a szerencsés hajadon?

– Elmondom, Clodiusom. Pár hónapja Neapolisban{12} időztem. Ez a város egészen az én szívemnek való, mert még mindig magán viseli görög eredetének bélyegét, és igazán megérdemli a Parthenopé nevet, kellemes levegőjéért és gyönyörű partjaiért. Egy napon beléptem Minerva templomába, hogy imádkozzam, nem is annyira magamért, mint inkább a városért, amelyre Pallasz nem mosolyog már. A templom üres és elhagyatott volt. Athéni emlékeim hirtelen és megható módon rohantak meg: egyedül hittem magam a templomban, és elmerülve áhítatom komolyságában, imádságom szívemből az ajkamra szökött, és könnyeztem imádkozás közben. Imádkozásom legközepén hökkentett meg egy mély sóhaj. Hirtelen hátra fordultam, és egy nő állt mögöttem. Ő is fölemelte fátylát imádkozás közben: mikor a szemünk találkozott, mintha egy égi sugár csapott volna át a lelkembe azokból a sötét és mosolygó csillagokból. Sohasem láttam különbül alkotott emberi arcot: valami melankólia lággyá, de mégis emelkedetté tette az arckifejezését: az a kimondhatatlan valami, ami a lélekből ered, amit a mi szobrászaink Pszükhé arcának szoktak ajándékozni. Ez tette őt, ki sem tudom mondani, milyen istenien, nemesen széppé: könnyek gördültek le a szeméből. Rögtön megláttam, hogy ő is athéni eredetű, és hogy Athénért való imámban az ő szíve is egyetértett az enyémmel. Remegő hangon szólítottam meg: „Nem vagy te is athéni, gyönyörű hajadon?” A hangomra elpirult, és félig az arca elé húzta a fátyolát. „Őseim hamvai az Ilisszosz vize mellett pihennek, magam neapolisi születésű vagyok. De a szívem, mint származásom, athéni.” „Akkor tegyünk együtt áldozatot” – mondtam én, és amint most megjelent a pap, egymás mellett állva követtük őt szertartásos imádságában. Együtt érintettük meg az istennő térdeit, s együtt tettük le olajágkoszorúinkat az oltárra. Valami megszentelt gyöngédség érzése fogott el az ő társaságában. Mi ketten idegenek egy messze és letűnt országból, együtt és egyedül álltunk a mi hazánk istennőjének templomában: hát nem természetes, hogy a szívem a honfitársnő felé hajlott? Mert bizton nevezhetem őt így. Úgy tűnt fel, mintha évek óta ismerném; és ez az egyszerű szertartás mintha csoda folytán hosszú idők kapcsolatait helyettesítette volna. Hallgatagon hagytuk el a templomot, és éppen meg akartam kérdezni, hol lakik, és hogy fölkereshetem-e, amidőn egy ifjú, kinek a vonásaiban volt valami hasonlóság az övéhez, a templom lépcsőjén kézenfogta őt. A leány hátrafordult, és búcsút intett nekem. A tömeg elválasztott bennünket: nem láttam tovább. Hazaérve leveleket találtam, amelyek arra kényszerítettek, hogy visszatérjek Athénba, mert a rokonaim pörrel fenyegettek az örökségemért. Mikor ez az ügy szerencsésen befejeződött, visszatértem Neapolisba. Össze-vissza kutattam az egész várost, de nyomát sem találtam eltűnt honfitársnőmnek, és remélve, hogy vidámságba fojthatom ennek a gyönyörű jelenségnek minden emlékét, siettem belevetni magamat Pompeji gyönyöreibe. Nem vagyok szerelmes; de emlékezem és sajnálkozom.

Clodius éppen felelni akart, mikor lassú, tekintélyes lépések közeledtek feléjük. A kavicsok zörgésére mind a ketten megfordultak, és mind a ketten fölismerték az újonnan érkezettet.

Alig negyvenéves férfi volt, magas termetű, ideges, inas alakú. Sötét bronzszínű bőre elárulta keleti eredetét, a vonásaiban volt valami görögös (különösen az állán, az ajkán, a szemöldökén), kivéve, hogy az orra sasorr volt. Kemény és kiálló arccsontjai ellentmondtak annak a lágy vonásnak, ami a görög arcokban, még férfikorukban is ifjúi gömbölyűséget mutat. Nagy és éjfekete szeme változó és bizonytalan fénnyel ragyogott. Mély, elgondolkozó és félig melankolikus nyugalom ült a tekintetében változatlanul. A pillantása uralkodói és parancsoló volt. A lépése és egész magatartása különösen nyugodt és büszke, és volt valami idegenszerű bő ruhájának szabásában és józan színeiben, ami csak fokozta nyugodt tekintetének és tekintélyes megjelenésének erős benyomást keltő hatását. Mind a két fiatalember, mialatt üdvözölték, mechanikusan, de igyekezve elrejteni előtte, jelet csinált az ujjaival: mert Arbaces, az egyiptomi, bírta a szemmel verés végzetes képességét.

– Ez a kilátás csakugyan gyönyörű lehet – mondta Arbaces hideg, de udvarias mosollyal –, hogy a vidám Clodiust és a mindenki által szeretett Glaucust el tudja vonni a város nyüzsgő utcáiról.

– Rendszerint olyan kevéssé vonzó tán a természet? – kérdezte a görög.

– A léhák számára igen.

– Szigorú válasz, de aligha bölcs. A gyönyörűség szereti az ellentéteket, a léhaság tanít meg élvezni az egyedüllétet, és az egyedüllét a léháskodást.

– Így gondolkoznak a Kert fiatal filozófusai{13} – felelte az egyiptomi. – Akik összetévesztik a lustálkodást az elmélkedéssel, és azt képzelik, hogy mivel torkig vannak másokkal, tudják élvezni az egyedüllétet. De nem az ilyen kicsapongó keblében tudja a természet fölébreszteni azt a rajongást, amely egyedül képes az ő szűzi tartózkodásában megpillantani minden elmondhatatlan szépségét: nem a szenvedély kimerültségét követeli töled, de mindazt a lelkesedést, amelynek az ő imádatában csak föloldódását keresed. Fiatal athéni barátom, mikor a hold föltárta önmagát Endümiónnak a fényes vízióban, napját ő előbb nem az emberek lázas sürgölődése között töltötte, hanem a hallgatag hegyek közt és vadászok magányos völgyeiben.

– Gyönyörű hasonlat – kiáltotta Glaucus –, de nem helyénvaló az alkalmazása. Kimerültség! Ez a szó az öregségre illik, nem a fiatalságra. Ami engem illet, legalább még eddig egy pillanatát sem éreztem az elteltségnek.

Az egyiptomi megint mosolygott, de a mosolya olyan hideg és fagyos volt, hogy még a képzelet nélküli Clodius is megborzongott tőle. De nem válaszolt Glaucus szenvedélyes fölkiáltására, hanem kis szünet után lágy és melankolikus hangon mondta:

– Elvégre is igazad van, ha élvezed az órát, amíg rádmosolyog. A rózsa mihamar elhervad, és az illata elszáll. És mi, ó, Glaucus, idegenek ebben az országban, és messze atyáink hamvaitól, mi marad más a számunkra, mint a gyönyör és a szomorúság: neked az első, nekem talán az utóbbi.

A görög ragyogó szemét hirtelen könnyek lepték el.

– Ne beszélj, Arbaces, a mi őseinkről. Hadd feledjük el, hogy volt valaha más szabadság, mint Rómáé. És a dicsőség! Ó, hiába akarnók felidézni a szellemét Marathón és Thermopülai mezejéről!

– A szíved szemrehányást tesz neked, amíg beszélsz – mondta az egyiptomi –, és mai estéd örömei közt bizonyára többet gondolsz Leainára, mint Laiszra.{14} Vale!

Így szólt, és ruháját összevonva, lassan továbbhaladt.

– Bizony, mondom, szabadabban lélegzek – mondta Clodius. – Utánozzuk az egyiptomiakat, s gyakran csontvázat viszünk be a lakomáinkra. Igazán, ha egy ilyen egyiptomi van jelen, mint ez a settenkedő árny itten, elég kísértet volna ahhoz, hogy savanyúvá tegye Falernum legdúsabb szőlőfürtjét.

– Különös ember – mondta Glaucus elgondolkozva –, és bár úgy látszik, mintha érzéketlen volna a gyönyörök iránt, és a világ hidegen hagyná, a pletyka mást mond róla, és talán a háza és a szíve is más meséket tudna.

– Bizony, suttognak arról, hogy más orgiák is folynak sötét házában, mint az Oziriszé. Azt mondják, gazdag is. Nem csábíthatnók magunk közé? Nem taníthatnók meg a kockajáték élvezetére? Ez az élvezetek teteje! A remény és félelem forró láza. Kifejezhetetlen romlatlan szenvedély! Milyen vadul gyönyörű vagy, ó, Játék!

– Egész ihletett vagy – nevetett Glaucus. – A játék költővé tesz, Clodius. Ezután mi a csoda jöhet még!

III. fejezet

Glaucus rokonsága – A pompeji házak leírása
– Klasszikus tivornya

Az ég mindennel megáldotta Glaucust, egyet kivéve. Szépséget, egészséget, vagyont, szellemet, nemes származást, tüzes szívet, költői lelket adott neki, de megtagadta tőle a szabad születést. Athénban született, Róma alattvalójaként. Korán gazdag örökséghez jutott, és kiélte a fiatalság számára annyira természetes utazási vágyát, s mélyen merített az élvezetek bódító italából a császári udvarnál.

Alkibiadész{15} volt, de minden ambíció nélkül. Az volt, amivé egy képzeletteljes, fiatal, gazdag, tehetséges ember könnyen lesz, ha meg van fosztva a dicsőség inspirációjától. Római háza találkozóhelye volt a korhelyeknek, de a művészetkedvelőknek is, és Görögország szobrászai versenyeztek, hogy melyik díszítse fel szebben az athéni csarnokait és exedráit. Pompeji nyaralójának – fájdalom, a színek már elhalványultak, a falakról lehullott a festés! – fő szépségei, művészi befejezettségű, bájos díszítményei eltűntek. Mégis, mikor először fölszínre került, aprólékos és ragyogó díszítései még mindig milyen dicséretet és csodálkozást keltettek, festményei, mozaikjai egyaránt! Szenvedélyes szerelmese volt Glaucus a költészetnek és drámának, mert ez fölidézte előtte népének szellemét és hősiességét. Így tündéri laka is Aiszkhülosz és Homérosz műveiből vett képekkel volt díszítve. És egyes régészek, akik a tulajdonos ízléséből mindenáron a mesterségére következtetnek, még mindig (bár már el van ismerve a tévedés) első, hibás nevén hívják az athéni Glaucus föltárt házát: A DRÁMAI KÖLTŐ HÁZA.

Mielőtt leírnók ezt a házat, előbb általában is el kellene mondani az olvasónak, milyenek voltak Pompeji házai. Erős hasonlatosságot fog találni ezek között és Vitruvius tervei közt, de a részleteknek, a különcségnek és ízlésnek minden különbségével, amik természetesek az embernél, de zavarba ejtik a régészeket. Igyekezni fogunk olyan kevéssé tudálékosan és olyan tisztán leírni ezeket, ahogy csak lehet.

Rendesen egy vestibulum nevű kis bejárófolyosón lehet bejutni az előcsarnokba, néha oszlopokkal van díszítve, de legtöbbször nem. A csarnok három oldalán ajtók nyílnak a számos hálószobába (itt van a kapusé is), a legjobbik vidéki vendégek számára van fönntartva. A csarnok túlsó végén jobbra és balra, ha a ház elég széles, két kis szoba, jobban mondva fülke van, rendesen a ház női lakói számára, és a kockás padlójú csarnok közepén mindenütt föltétlenül ott van a sekély, négyszögletes vízmedence (az impluvium) az eső számára. Fölötte egy nyílás van a tetőn, de ezt szükség szerint ernyővel el lehet takarni. Az impluvium közelében – melynek különös szentséget tulajdonítottak az ókoriak – néha (Pompejiben ritkábban, mint Rómában) a ház isteneinek képmásai állottak. A barátságos tűzhely, amit a római költők oly gyakran emlegetnek, volt tulajdonképpen a Lareseknek{16} szentelve, ezt azonban Pompejiben majdnem mindenütt elmozdítható szenes serpenyő helyettesítette. Valamelyik sarokban, gyakran a legszembeszökőbb helyen egy hatalmas faszekrény állott, bronz- vagy vaspántokkal díszítve és megerősítve, és erős vaskapcsokkal odaerősítve kőalapzatához, hogy ellent tudjon állni minden rablószándéknak és elmozdítási kísérletnek. Azt mondják, hogy ez a háziúr pénzszekrénye lehetett, de mivel egyikben sem találtak semmiféle pénzt egész Pompejiben, valószínű, hogy inkább díszül szolgált, mint használatra.

Ebben a csarnokban (vagy nevezzük klasszikus nyelven atriumnak) fogadták a ház védenceit és az alacsonyabb rangú látogatókat. Az előkelőbbek házánál külön rabszolgája volt a csarnoknak, az atriensis. Ennek a rangja többi rabszolgatársaival szemben igen magas és fontos volt. A közepén a víztartály elég veszélyes dísz lehetett, de tilos volt megközelíteni az ide-oda járkálóknak, akik elég helyet találtak a szélén. Szemben a bejárattal, a csarnok másik végén volt egy szoba, a tablinum, ennek a padlójára rendszerint gazdag mozaik volt kirakva, és falait is gondos festmények díszítették. Rendszerint itt tartották a családi irományokat vagy a tulajdonos esetleges hivatali holmijait: gyakran ennek a teremnek egyik oldalán volt az ebédlő, a triclinium, a másik oldalán néha egy szalonforma helyiség, ahol a ritkaságok és drága dolgok voltak elhelyezve. Rendesen innen vezetett egy folyosó a rabszolgák számára a ház többi része felé, hogy ne kelljen ezeken a szobákon átmenniük. Ezek a szobák mind egy négyszögletes vagy hosszúkás oszlopcsarnokra nyíltak, a peristyliumra. Ha a ház kisebb volt, ez a csarnok jelentette a végét. Ebben az esetben a csarnok közepe rendesen apró kertté volt alakítva, és emelvényekre helyezett virágvázákkal is díszítették. Az oszlopos csarnokból jobbra-balra újabb ajtók nyíltak a hálószobákba,{17} és egy második tricliniumba (mert a régiek rendszerint két helyiséget szenteltek erre a célra: egyet nyárra, egyet télire – vagy inkább egyet rendes alkalmakra, másikat lakomákra). És ha a tulajdonos irodalom iránt is érdeklődött, volt egy szobácska, ami a könyvtár névvel díszelgett – mert nagyon kis hely is elég volt annak a pár papirusztekercsnek, ami a régiek szemében már nevezetes könyvgyűjteményt jelentett. A peristylium végén volt rendesen a konyha. Ha a ház nagyobb volt, nem végződött a peristyliummal, ilyenkor a közepe nem volt kertecske, hanem szökőkút vagy halastavacska díszítette. Ilyenkor a másik végén, pont szemben a tablinummal, volt egy másik ebédlő, ennek is kétoldalán hálószobák és esetleg egy képtár, a pinacotheca.{18} Ezek a termek megint egy hosszúkás, négyszögletes helyre nyíltak, amit rendesen szintén oszlopok vettek körül, mint a peristyliumot, csak ez rendesen hosszabb volt. Ez volt a viridarium vagy kert, rendesen szökőkúttal, szobrokkal és sok-sok vidám virággal díszítve. Ennek túlsó végén volt a kertész háza, kétoldalán pedig, az oszlopsor alatt, ha a család nagysága megkívánta, további szobák.

Pompejiben a második vagy harmadik emeletnek ritkán volt jelentősége. Ezt a háznak csak kis része fölé építették, és a rabszolgáknak szolgált lakásul. Ebből a szempontból volt eltérés Róma nagyszerűbb épületeitől, ahol a főebédlő rendesen az emeleten volt. Maguk a szobák rendesen kicsinyek voltak, mert az alatt a kellemes klíma alatt bármennyi látogatót fogadhattak a peristyliumban, az atriumban vagy a kertben, maguk a díszebédlők is, bármilyen finoman díszítve és gondosan megválogatva, kisméretűek voltak, mert a művelt rómaiak a társaságot szerették, nem a tömeget, és ritkán lakomáztak többen, mint kilencen, így tehát nem is volt szükségük akkora ebédlőkre, mint nekünk.{19} De a szobák sora, egyvégtében a bejárattól nézve, mégis nagyszerű képet nyújtott: egyszeriben megpillantotta az ember a gazdagon padlózott és festett előcsarnokot, a tablinumot, a bájos peristyliumot és (ha a ház tovább is nyúlt) a szembenlévő ebédlőt és kertet, amely szökőkúttal vagy márványszoborral zárta le a képet.

Az olvasónak most már van bizonyos képe a pompeji házakról, amelyek hasonlítanak némileg a görög házakhoz, de azért legtöbbnyire római mintákat követtek. Majd minden házban van valami különbség a részletekben, de nagy vonalakban mind egyforma. Mindegyikben megtaláljuk az előcsarnokot, a tablinumot, a peristyliumot, egymás után következve. Mindegyikben gazdagon festett falak vannak, mind tanújelei egy finom és elegáns életet kedvelő népnek. A pompejiek ízlésbeli tisztasága kérdéses, az igaz. A legélénkebb színeket, a fantasztikus rajzokat szerették, oszlopaik alsó felét gyakran világosvörösre festették, a többit festetlen hagyva. S ahol a kert kicsi volt, a fala rendszerint csalókára volt festve, megnyújtva a perspektívát fákkal, madarakkal, templomokkal – hamis díszítés, amit azonban még Plinius könnyed pedantériája is elfogadott, sőt büszkélkedett is eredetiségén.

Glaucus háza volt egyszerre a legkisebb és a legdíszesebb minden pompeji magánház közt: modellje lehetne egy mai előkelő magánembernek.

Hosszú és keskeny vestibulumon át lehet a házba belépni, a padlóján a kutya mozaikképe, a jólismert CAVE CANEM (Őrizkedj a kutyától) felirattal. Mindkét oldalán egy-egy kisebb szoba, mert a ház nem volt elég nagy, hogy külön lehessen választani a magántermeket a hivatalosaktól, s így ezt a két szobát tartották fönn olyan látogatók számára, akik rangjuknál vagy mivoltuknál fogva nem juthattak be a lakás belsőbb részeibe.

A vestibulumon át jutni be az atriumba, mely fölfedezésekor gazdag freskókkal volt díszítve, amelyek kifejezés dolgában egy Raffaellónak sem válnának szégyenére. Ma a nápolyi múzeumba vannak áthelyezve. A műbarátok kedvence ez – Akhilleusz és Briszéisz búcsúját ábrázolja a festmény. Ki ne ismerné el az erőt, a frissességet, a szépséget, ahogy Akhilleusznak és halhatatlan rabnőjének alakját és arcát rajzolta meg a festő!

Az atrium egyik oldalán kis lépcső vezetett föl a rabszolgák lakásaiba. Két-három kis hálószoba is volt itt, falaikon Európé elrablása, az amazonok csatája és más képek.

Ezután következik a tablinum, mind a két végén gazdag tyrusi bíborfüggönyök csüngtek, félig félrehúzva.{20}

A falon a festmény egy költőt ábrázolt, amint verseit olvassa föl barátainak. A padlózatba kicsi, de annál finomabb mozaik volt berakva: a színigazgató utasításokat ad színészeinek.

Ha ezen a szalonon áthaladtunk, bejutunk a peristyliumba: itt van a vége a háznak (mint, ahogy már említettük, rendszerint a kisebb pompeji házaknál). A hét oszlop mindegyikéről virággirlandok függtek: közepén, kertté alakítva, a legritkább fajta virágok illatoztak márványvázákban, melyek állványokon álltak. A kis kert bal oldalán apró kis szentély volt, hasonlóan a kis útmenti kápolnákhoz katolikus országokban: ez a Penateseknek volt szentelve,{21} előtte bronz tripus, azaz háromláb állt. Az oszlopcsarnok bal oldalán három kis hálószoba volt, jobbra az ebédlő, ahol most együtt voltak a vendégek.

A nápolyi régészek rendesen „Léda termének” hívják ezt a helyiséget. Sir William Gell szép művében az olvasó talál egy metszetet erről az egészen finom és könnyed Léda-festményről: Léda éppen újszülöttét mutatja föl férjének. Ez a bájos szoba az üde kertre nyílott. A citrusfa{22} asztalt finom politúrozás és szép ezüst arabeszkek díszítették, körötte a három fekvőhely, ekkor még általánosabb divat Pompejiben, mint a félkörös székek, amelyek Rómában ekkortájt kezdtek divatba jönni. A nemesfémmel gazdagon kivert bronz fekvőhelyeket művészi hímzésű takarók borították dúsan, remek puha fekvés esett rajtuk.

– Hát el kell ismernem – mondta Pansa aedilis –, hogy a házad, bár alig nagyobb egy ékszeresdoboznál, drágagyöngy a maga nemében. Milyen gyönyörű ez a kép Akhilleusz és Briszéisz búcsújáról! Micsoda stílus! Milyen fejek! Micsoda… izé!

– Pansa dicsérete ilyen dolgokban igazán értékes – mondta komolyan Clodius. – Mert az ő falfestményei… Ah, ott igazán Zeuxisz kezét látni!

– Hízelegsz, Clodiusom, igazán hízelegsz – mondta az aedilis, aki nevezetes volt egész Pompejiben, hogy nála voltak a világ legrosszabb falfestményei, mert hazafias érzésű volt, és csak pompejieket pártfogolt. – Hízelegsz, de tényleg van valami csinos a színeikben, Polluxra mondom! …hogy a rajzról ne is beszéljünk. És a konyha, barátaim, ah, abban van minden fantáziám.

– Mik a rajzok? – kérdezte Glaucus. – A konyhádat még nem láttam, bár étkei nagyszerűségének nem egyszer voltam tanúja.

– Egy szakács, athéni gyerek, aki ügyességének minden eredményét Vesta oltárán mutatja föl, egy nyársra tűzött (valódi után festett) orsóhal képében. Ebben csak van találékonyság!

Ebben a pillanatban megjelentek a rabszolgák, tálcán hordozva az ünnepség előkészítő fogásait. Édes füge, hóval behintett friss zöldség, szardella, tojás és közbül kevés mézzel vegyített bor, apró csészékben. Mikor ezeket az asztalra helyezték, fiatal rabszolgák illatos vizet hordtak körül mind az öt vendégnek (nem voltak többen), és bíbor szegélyű kendőket. De az aedilis szembetűnően előhúzta a saját kendőjét, amely nem volt olyan finom vászonból, de a szegélye kétszer olyan széles volt, és olyan ünnepélyességgel törölte meg a kezét, mintha érezné, hogy most csodálatot kelt.

– Gyönyörű mappa – mondta Clodius. – És a szegélye olyan széles, mint egy öv!

– Semmiség, Clodiusom, semmiség! Azt mondják, az ilyen szegély a legújabb divat Rómában; de Glaucus jobban ügyel az effélére, mint én.

– Kedvezz nekünk, ó, Bacchus! – mondta Glaucus, tisztelettel meghajolva az istennek az asztal közepére helyezett gyönyörű képmása felé. Az asztal sarkain Laresek és sótartók állottak. A vendégek követték az imádságot, aztán, bort loccsantva az asztalra, elvégezték a szükséges áldozatot.

Ezután a vendégek visszakönyököltek a párnákra, és a lakoma megkezdődött.

– Ne igyak több bort! – mondta a fiatal Sallustius, amint az asztalról eltűnvén az első étvágygerjesztő falatok, a tulajdonképpeni főétkek kerültek oda, és a szolgálattévő rabszolga színig töltötte a serlegét. – Ne igyak több serleggel, ha nem ez a legjobb bor, amit valaha is ittam Pompejiben!

– Hozzátok ide azt az amforát! – mondta Glaucus. – Olvasd el az évszámot és a föliratot!

A rabszolga sietve világosította föl a társaságot, hogy a dugóhoz erősített tekercs tanúsága szerint khioszi származású és ötvenéves óbor.

– Milyen remekül kihűtötte a hó! – mondta Pansa. – Éppen tökéletes.

– Olyan, mint a tapasztalt ember, aki lehűti élvezeteit, hogy kettőzött zamatot adjon nekik – kiáltotta Sallustius.

– Olyan, mint mikor a nők nemet mondanak – tette hozzá Glaucus. – Lehűt, de annál jobban feltüzel.

– Mikor lesz a legközelebbi vadállatviadal? – kérdezte Clodius Pansától.

– Augusztus kilencedik napjára van kitűzve – felelte Pansa –, a Vulcanalia utáni napra. Pompás fiatal oroszlánunk van erre az alkalomra.

– De kit fog fölfalni? – kérdezte Clodius. – Hiszen olyan kevés gonosztevő akad. Igazán valami ártatlant kell majd találni, hogy jusson valaki az oroszlánnak, Pansa!

– Valóban nagyon komolyan gondolkoztam erről az utóbbi időben – felelte komolyan az aedilis. – Ez volt a leggonoszabb törvény, hogy tilos a saját rabszolgáinkat a vadállatok elé ereszteni. Nem tehetjük azt a saját tulajdonunkkal, amit akarunk: ez a magántulajdonba való egyenes beavatkozás!{23}

– Bizony, nem így volt a Köztársaság régi jó idejében – sóhajtotta Sallustius.

– Aztán ez az erőszakolt kegyelmesség a rabszolgák iránt, olyan csalódást okoz a szegény népnek. Hogy szeretik a derekas küzdelmet egy férfi és egy oroszlán között! És most mindezt az ártatlan gyönyörűséget el kell veszteniök (hacsak az istenek nem küldenek valami rendes gonosztevőt) emiatt az átkozott törvény miatt!

– Nincs rosszabb politika – állapította meg Clodius –, mint beleavatkozni a nép férfias élvezeteibe.

– No, azért hála Jupiternek és a Sorsnak, hogy nincs most már Nerónk – mondta Sallustius.

– Ő aztán igazán zsarnok volt: tíz évre bezárta az amfiteátrumot!

– Csudálom, hogy lázadás nem lett belőle – mondta Sallustius.

– Kis híja, hogy nem lett – mondta Pansa, a szája tele vadkanpecsenyével.

A beszélgetés megszakadt egy pillanatra, mert fuvolák szólaltak meg, és két rabszolga lépett be egyetlen fogással.

– Ah, milyen különlegességet tartogatsz még nekünk, Glaucusom? – kiáltotta a fiatal Sallustius csillogó szemmel.

Sallustius csak huszonnégy éves volt, de az evésen kívül már nem volt más gyönyörűség a számára – a többit, úgy látszik, már kimerítette. Mindazonáltal tehetséges ember volt, és nagyon jószívű – már addig, ameddig.

– Polluxra, már láttam ilyet! – kiáltotta Pansa. – Ez egy ambraciai gödölye. Hé! – csettintett az ujjával, szokásos jelzésül a rabszolgáknak. – Új áldozás kell az új fogás tiszteletére!

– Azt reméltem – mondta melankolikus hangon Glaucus –, hogy brit osztrigákkal vendégelhetlek meg benneteket, de a szelek, melyek Caesarhoz is oly kegyetlenek voltak, megfosztottak az osztrigáktól is.

– Valóban olyan finomak azok? – kérdezte Lepidus, és még kényelmesebbre eresztette övnélküli tunikáját.

– Az igazat megvallva, azt hiszem, a távolság adja meg a zamatukat. Nincs meg az a remek ízük, ami a brundisiumi osztrigáknak. De Rómában nem lehet tökéletes lakomát elképzelni nélkülük.

– Szegény britek! Hát mégis van valami haszon belőlük – mondta Sallustius. – Legalább osztrigát tenyésztenek!

– Inkább gladiátorokat tenyésztenének! – mondta az aedilis, akinek gondjai az amfiteátrum szükségletein jártak.

– Pallaszra! – mondta Glaucus, míg kedvenc rabszolgája új koszorút tett selymes fürteire. – Igazán kedvelem az olyan vad látványosságokat, amikor vadállatok küzdenek egymással. De amikor egy embert, ugyanolyan hús-vér embert, mint mi magunk, hidegen beeresztenek az arénába, és ízekre tépetik: ez már túl borzasztó, semhogy érdekelni tudjon. Rosszul leszek tőle, lélegzetért kapkodok, oda szeretnék rohanni, hogy megvédelmezzem. És a nép üvöltözése borzongatóbbnak hallik előttem, mint az Oresztészt űző fúriák hangja. Igazán örülök, hogy olyan kis eshetősége van ennek a véres színjátéknak a legközelebbi alkalomkor!

Az aedilis vállat vont. A fiatal Sallustius, akit a legjobb szívű embernek ismertek Pompejiben, csodálkozva bámult rá. A csinos Lepidus, aki ritkán szólalt meg, nehogy megzavarja arcvonásainak simaságát, fölkiáltott:

– Herkulesre! Az ingyenélő Clodius azt morogta, Aedepol!{24}

És a hatodik vendég, Clodius umbrája,{25} akinek az volt a kötelessége, hogy visszhangozza gazdagabb barátját (ő volt a parazita parazitája), szintén azt mormogta:

– Aedepol…

– Ti, itáliaiak, szokva vagytok az ilyen látványosságokhoz, az igaz. Mi, görögök, lágyabb szívűek vagyunk. Ah, Pindarosz árnya! Az igazi görög játékok izgalma… Férfi férfival való versengése… A nemes küzdelem… A félig gyászos diadal… Büszkének lenni ilyen nemes ellenfélre, és szomorkodni legyőzésén… De ti nem érthettek meg engem!

– Ez a gödölye remek – mondta Sallustius. A rabszolga, kinek kötelessége volt a fölszeletelés, aki tudatában volt tudománya értékének, éppen zeneszóra hajtotta végre ezt a műveletet: kése mély tenorszólamnál indult meg, és a nagy tettet hangos harsonázás mellett vitte végbe.

– A szakácsod persze szicíliai? – kérdezte Pansa.

– Igen, siracusai.

– Játszani fogunk érte, jó? – mondta Clodius. – A fogások közt elkél egy játszma.

– Inkább az ilyen játékot, mint az állatviadalt, de nem tehetem kockára a szicíliaimat. Nincs semmid, ami fölérne vele.

– Hát Phillida, az én szép táncosnőm?

– Nőkre nem játszom sohasem – mondta a görög, gondtalanul igazítva meg koszorúját.

A muzsikusok, akik kint álltak a csarnokban, a gödölye fölszolgálásakor elkezdték műsorukat. Most lágyabb, vidámabb, de magasabbrendű melódiát kezdtek. Horatius dalát énekelték: Persicos odi… – ezt a dalt, amit szinte lehetetlen lefordítani, amiről azt hitték, hogy illik egy ilyen lakomához, mely, bár a mi szemünkben elpuhultnak látszik, egyszerű volt a korabeli pompázatos kicsapongásokhoz képest. Egy bizalmas lakomának vagyunk tanúi, nem fejedelminek – egy úriember szórakozása ez, nem császáré vagy szenátoré.

– Ah, jó öreg Horatius! – mondta szánakozón Sallustius. – Szépen tudott énekelni lakomákról, lányokról, de hol van a mi modern költőinktől!

– Például a halhatatlan Fulviustól – mondta Clodius.

– Ah, Fulvius, a halhatatlan! – visszhangozta az apródja.

– És Spuraenától és Caius Mutiustól, aki három eposzt írt meg egy év alatt. Hát meg tudta ezt csinálni Horatius vagy akár Vergilius? – mondta Lepidus. – Ezek a régi költők mind abba a hibába estek, hogy szobrokat utánoztak, nem festményeket. Egyszerűség és nyugalom, ez volt az elvük. De bennünk, modernekben tűz van, szenvedély és energia. Mi sohasem alszunk, mi a festők színeit utánozzuk, az életet, a mozgást. Halhatatlan Fulvius!

– Erről jut eszembe – mondta Sallustius –, olvastad Spuraena legújabb ódáját az egyiptomi Ízisz tiszteletére? Nagyszerű, igazi vallásos hevület.

– Úgy látszik, Ízisz a kedvenc istenség Pompejiben – mondta Glaucus.

– Igen – mondta Pansa –, pillanatnyilag különösen nagy tiszteletben áll. A szobra egészen figyelemre méltó jóslatokat mondott. Nem vagyok babonás, de be kell vallanom, hogy nem is egyszer tényleg megsegített tanácsával hivatalos ügyeimben. És a papjai is olyan kegyesek! Nem a ti vidám, büszke Jupiter-papjaitok vagy a Fortuna-papok: mezítláb járnak, nem esznek húst, és az éj legnagyobb részét magányos áhítatban töltik!

– Példa lehet a többi papságnak is, igazán! Jupiter templomának már nagyon-nagyon szüksége volna reformálásra – mondta Lepidus, aki nagy reformáló volt mindenben, önmagát kivéve.

– Azt mondják, hogy Arbaces, az egyiptomi, egészen ünnepélyes misztériumokba avatta be Ízisz papjait – jegyezte meg Sallustius. – Azzal dicsekszik, hogy Ramszesz nemzetségéből származik, és kijelentette, hogy családjában apáról fiúra szállnak a legősibb kor titkai.

– Az biztos, hogy szemmel verni tud – mondta Clodius. – Valahányszor anélkül találkozom ezzel a Medúza-pofával, hogy megtenném a varázslatot ellene, biztos, hogy elvesztem a kedvenc lovamat, vagy kilencszer egymásután vakot vetek a kockán.

– Ez igazán csoda volna – mondta komolyan Sallustius.

– Hogy érted ezt, Sallustius? – kérdezte a játékos elpirulva.

– Csak arra mondom, hogyha gyakran játszanék veled, semmim se maradna.

Clodius csak megvető mosollyal válaszolt.

– Ha Arbaces nem volna olyan gazdag – mondta tekintéllyel Pansa –, kinyújtanám feléje kissé a hatalmamat, és utánanéznék annak a hírnek, hogy asztrológus és boszorkánymester. Agrippa, mikor aedilis volt Rómában, kiűzött onnét minden efféle veszélyes polgárt. De egy gazdag embert? Az aedilis kötelessége megvédeni a gazdagokat!

– Mi a véleményed erről az új szektáról, amiről említettem, hogy már Pompejiben is vannak hívei: ennek a zsidó istennek, a Krisztusnak a követőiről?

– Ó, közönséges spekulálók és szellemlátók – mondta Clodius –, egyetlen úriember sincs köztük. A követőik mind szegény, jelentéktelen, tudatlan emberek!

– De keresztre kéne feszíteni őket az istenkáromlásaikért – mondta hevesen Pansa –, mert megtagadják Venust és Jupitert! A nazarénus csak más szó arra, hogy ateista. Csak fogjam el őket, a többit majd tudni fogom.

A második fogásnak is vége volt, a lakomázók hátradőltek párnáikra. Kis szünet volt, amíg a Dél melódiáit hallgatták, az árkádiai nádfuvola szaván. Glaucust ragadta el legjobban, és ő törte volna meg legkevésbé szívesen a hallgatást, de Clodius már arra gondolt, hogy hiába vesztegetik az időt.

– Bene vobis! Egészségedre, Glaucusom! – mondta, egyet kortyolva a görög nevének minden betűjére, gyakorlott ivó módján. – Nem akarsz revánsot venni tegnapi balszerencsédért? A kocka hív már.

– Ahogy akarod – mondta Glaucus.

– Nyáron kockázni? Hiszen én aedilis vagyok{26} – mondta Pansa tekintéllyel –, ez törvényellenes.

– A te jelenlétedben nem az, tiszteletre méltó Pansa – mondta Clodius, hosszúkás dobozban csörgetve a kockákat –, a te jelenléted visszatart a túlzásoktól. Mert nem a dolog maga árt, csak a túlhajtása.

– Milyen bölcsesség! – suttogta az apród.

– No, akkor majd másfelé nézek – mondta az aedilis.

– Még ne, jó Pansám, várjunk a lakoma végéig – mondta Glaucus.

Clodius vonakodva engedett, ásítással leplezve bosszankodását.

– Már tátogat, hogy aranyat nyeljen – susogta Lepidus Sallustiusnak Plautus Aululariájából vett idézettel.

– Ah, mennyire ismerem az ilyen polipokat, akik mindent megragadnak, amit csak elérnek – felelte Sallustius hasonló hangon, ugyanabból a darabból idézve.

A harmadik fogás került az asztalra: számtalan gyümölcs, sütemény, torta ezernyi fantasztikus, könnyed formába alakítva, és a szolgálattevők nagy üvegkorsó borokat tettek az asztalra (eddig töltögettek a vendégeknek), mindegyiken rajta volt a cédula az ital korával és minőségével.

– Kóstold meg ezt a leszboszit, Pansám – mondta Sallustius. – Remek!

– Az nem nagyon ó – mondta Glaucus –, de koraéretté tették, akár mi magunk vagyunk, mert tűz közelébe rakták: bort Vulcanus tüze mellé, mi pedig felesége tiszteletére áldozzuk ezt a poharat.

– Nagyon finom – mondta Pansa, de egy csöppel több gyanta van benne, mint ahogy a zamata megkívánná.

– Milyen gyönyörű kancsó! – kiáltotta Clodius, és fölemelte az átlátszó kristályt. A fülei drágakövekkel voltak díszítve és kígyóformára hajlítva: ez volt Pompeji kedvelt divatja.

– Ez a gyűrű – mondta Glaucus, és lehúzott ujjáról egy értékes ékköves karikát, s ráakasztotta a serleg fülére – értékesebbé teszi, és kevésbé méltatlanná, hogy elfogadjad, Clodiusom! Az istenek tartsanak meg egészségben és szerencsében, hogy minél tovább ürítsd ezt ki fenékig!

– Túl bőkezű vagy, Glaucus – mondta a játékos, rabszolgájának adva át a serleget –, de barátságod kettős értéket ad ennek.

– Ezt a poharat a Gráciákra! – mondta Pansa, és háromszor ürítette ki kelyhét. A vendégek követték példáját.

– Nem választottunk még lakomamestert! – kiáltotta Sallustius.

– Vessük ki hát – mondta Clodius, megcsörgetve a kockákat.

– Nem! – kiáltotta Glaucus. – Nem kell nekünk ilyen elcsépelt, üres mester, lakomadiktátor. Nem kell rex convivii. Nem esküdtek meg a rómaiak, hogy sohasem engedelmeskednek a királynak? Ne legyünk annyira se szabadok, mint őseitek? Hé, zenészek, azt a dalt, amit tegnap este szereztem: A Hórák esti himnusza a címe.

A zenészek vad jón dallamba vágtak bele, és a legcsengőbb hangok énekelték görögül a dalt:

A Hórák esti himnusza

I

A nyári napon át, a hosszú nyári napon

Suhantunk végig –

Mielőtt befutnánk az éji szürke kapun,

Üdvözöljetek dallal,

Dallal, dallal!

Vidám és boldog dallal.

Milyet a krétai lány dalolt,

Midőn a cinkos alkonyat

S a repkény lombja ráhajolt,

S fülébe Bacchus ajka szólt,

S a tenger hangja

Szerelmesen sóhajtva

Vitte a habjait tovább.

A hiúz feje az ölébe hajolt,

Nászágya kakukkfű virága volt,

És mindenünnen, minden résen,

A szőllőlugas sűrűjében

Leskődtek ravaszul a Faunok,

A Faunok, a kíváncsi Faunok,

Furfangos, kacagó Faunok,

Leskődtek ravaszul a Faunok.

II

Repesve és lankadtan szállunk,

Repülésünk szüntelen,

Unott utunkon unottan járunk

Által a hosszú éjjelen.

Fáradt szárnyainkat merítsd meg

Bíbor hullámában a fénynek,

Forrásában a fénynek,

Mely ott ragyog a boros kupában,

Ha a nap leszállt az éjszakában,

A szőllőfürtben él a nap tovább,

Mint a folyóban, melybe belenéze,

Benne maradt Narkisszosz képe.

III

Egy pohárt Zeusznak, egyet szerelemnek,

Egyet a Maia fiának,{27}

És hármat a szűzi övét levető

Vidám Aglaiának.{28}

Minden bimbót a gyönyör fűzérébe

A testvér Hórák adnak,

Ezért ne legyen szabott mértéke

Rájuk köszöntött poharaknak.

Ha minket tisztelsz, sohse számláld

A poharat a Bacchanálnál,

Mi gyorsan szállunk, majd szárnyunk összehajtva

Bemerülünk a tündöklő, friss habba,

Hogy majd felszállva a szárnyunkról hulló cseppek

Szétszórva a koszorúitokra esnek,

S mi ragyogunk, mi ragyogunk.

Mint hableányi a Keletnek

Vitték el diadalmi jelnek

Kristálybarlangjukba Hülaszt,{29}

Ugyanúgy, ugyanúgy

Az ifjú istent karunkba emelve,

Visszük rohanó utunkon nevetve,

Visszük daloló rivalgással,

Az éj felhős folyamán által –

Hohó – mi megragadtuk Pszilaszt!

A vendégek hangosan tapsoltak. Mikor a házigazda a költő, biztos, hogy a verse elbájoló.

– Egészen görög – mondta Lepidus – ez az erő, a nyelvnek az energiája, ezt a római költészetben lehetetlen utánozni.

– Nagy az ellentét, az igaz – mondta Clodius, bensejében ironikusan, de külsőleg nem –, az előbb hallott horatiusi óda régimódiságával és szelíd egyszerűségével szemben. Ez a dal mesésen jón. Ez arra emlékeztet: pajtások, igyunk a szép Ionéra!

– Ioné! A név görög – mondta Glaucus lágyan. Szívesen iszom az egészségére. De kicsoda Ioné?

– Ah, igaz, csak most jöttél Pompejibe, különben kiátkozást érdemelnél tudatlanságod miatt – mondta fennhéjázón Lepidus. – Nem ismerni Ionét annyi, mint nem ismerni városunk legfőbb varázsát.

– A legritkább szépség – mondta Pansa –, és micsoda hangja van!

– Csak csalogánynyelv lehet a tápláléka – mondta Clodius.

– Csalogánynyelv! Milyen gyönyörű gondolat! – sóhajtotta az apród.

– Világosítsatok föl, kérlek – mondta Glaucus.

– Hát tudd meg – kezdte Lepidus.

– Hadd mondjam meg én – kiáltotta Clodius –, te úgy köpöd a szavakat, mintha teknősbékákat ejtegetnél.

– Te meg köveket – morogta magának a divathős, és megvetőleg hanyatlott vissza párnájára.

– Tudd meg, Glaucusom – mondta Clodius –, hogy Ioné idegen, csak nemrég jött Pompejibe. Úgy énekel, mint Szapphó, és maga költi dalait. És ami a citharát, a tibiát vagy a lírát illeti, hát nem tudom, melyikben múlja leginkább felül a múzsákat. A szépsége káprázatos. A háza tökéletes: micsoda ízlés, milyen drágakövek, milyen bronzok! Gazdag és épp olyan bőkezű, mint amilyen gazdag.

– Persze a szeretői vigyáznak rá, hogy éheznie ne kelljen – mondta Glaucus –, könnyen szerzett pénz könnyen el is megy.

– A szeretői… hát itt van a rejtély! Ionénak csak egy hibája van: szűz még. Egész Pompeji a lába előtt fekszik, és nincsenek szeretői: sőt, még férjhez menni se akar.

– Nincsenek szeretői! – visszhangozta Glaucus.

– Nem bizony! Vesta lelke lakozik benne, Venus öve alatt.

– Mily finom kifejezések! – mondta az apród.

– Csoda! – mondta Glaucus. – Nem láthatjuk őt?

– Elviszlek hozzá ma este – mondta Clodius –, de addig – tette hozzá, és megrázta a kockákat.

– A tied vagyok! – mondta az előzékeny Glaucus. – Pansa, fordulj el!

Lepidus és Sallustius páros és páratlant játszottak, az apród kibicelt. Glaucus és Clodius pedig fokozatosan elmerültek a kocka változó szerencséjében.

– Polluxra! – kiáltotta Glaucus. – Már másodszor dobok vakot!

– Venus, légy velem – mondta Clodius, és több pillanatig rázta a dobozt. – Ó, kegyes Venus! Maga Venus jött ki! – és kidobta a legmagasabbat, amit az istennőről neveztek el. – Venus rendesen kedveli azt, aki pénzt nyer!

– Venus hálátlan velem szemben – mondta vidáman Glaucus –, pedig mindig áldoztam oltára előtt.

– Aki Clodiusszal játszik – súgta Lepidus –, hamarosan a köpenyét is kockára vetheti, mint Plautus Curculiója.

– Szegény Glaucus, olyan vak, mint maga a szerencse – felelte Sallustius.

– Nem játszom tovább – mondta Glaucus. – Harminc sestertiust vesztettem.

– Sajnálom – kezdte Clodius.

– Milyen kedves ember – mormolta az apród.

– Sose sajnáld! – kiáltotta Glaucus. – Az az öröm, hogy te nyersz, ellensúlyozza veszteségem fájdalmát.

A társalgás általános és élénk lett, a bor gyakrabban járt körbe, és Ioné lett újra a vendégek dicséreteinek tárgya.

– Ahelyett, hogy a csillagokat szemlélnők, látogassuk meg azt, akinek szépsége elsápasztja a csillagokat – mondta Lepidus.

Clodius, nem látva eshetőséget újabb játékra, támogatta az indítványt, és Glaucus, bár udvariasan unszolta vendégeit, hogy folytassák a lakomát, mégis elárulta előttük, hogy Ioné dicséretei fölébresztették a kíváncsiságát. Ezért elhatározták, hogy átmennek (Pansát és az apródot kivéve) a szép görög leány házához. Előbb Glaucus és Titus egészségére ittak hát, még egy utolsó italáldozat, és aztán fölhúzták szandáljaikat, lementek a lépcsőn, átmentek a kivilágított atriumon, bátorsággal mentek el a küszöbre festett kutya mellett, és az éppen fölkelő hold fényében találták magukat Pompeji élénk és még mindig nyüzsgő utcáin.

Átmentek az ékszerészek negyedén, ahol a kirakati ékszerek sokszorosan visszaverték a tündöklő fényeket, és végül elérkeztek Ioné kapujához. A vestibulum lámpáktól fénylett: bíborral hímzett függönyök lógtak a tablinum mindkét ajtaján. A falak és a mozaikpadló a művész leggazdagabb színeiben pompázott, az illatos viridariumot körülvevő oszlopcsarnokban rátaláltak Ionéra, kit máris imádók és hódolók serege vett körül.

– Azt mondtátok, hogy athéni? – suttogta Glaucus, mielőtt beléptek a peristyliumba.

– Nem, Neapolisból való.

– Neapolisból! – visszhangozta Glaucus. Ebben a percben a csoport, Ioné két oldalára válva, föltárta előtte a szőke, nimfaszerű szépséget, amely már hónapok óta ott tükröződött emlékezetének taván.

IV. fejezet

Ízisz temploma – A papja – Arbaces jelleme lelepleződik

Történetünk most visszatér az egyiptomihoz. Otthagytuk Arbacest délidőn a tengerparton, miután elvált Glaucustól és társától. Amint a part népesebb részéhez ért, megállott, és összefont karokkal nézte az eleven képet, keserű mosollyal sötét vonásain.

– Ostobák, hülyék, bolondok vagytok! – mormogta magában. – Üzlet vagy gyönyör után jártok, adásvétel vagy vallásosság után, mindig elvakít az a szenvedély, hogy ti uralkodjatok! Hogy meg tudnálak vetni, ha nem utálnálak benneteket. Igen, utállak, görögök és rómaiak, mert mitőlünk, Egyiptom sötét tudományából loptátok a tüzet, ami lelket ad nektek. Tudományotok, költészetetek, törvényeitek, művészetetek, barbár hadaskodásaitok (mind milyen semmirevaló, dőre az eredeti hatalmasságához képest!), mindezt tőlünk csentétek el, ahogyan a rabszolga cseni el a lakoma maradványait! És ma ti vagytok az urak, rómaiak, az utánzók majmolói, sötétben bujkáló rablócsorda! A piramisok nem néznek le többé Ramszesz nemzetségére, a sas eltakarta a Nílus kígyóját. A mi uraink: de nem az enyémek. Az én lelkem a tudás hatalmánál fogva uralkodik, és fogva tart benneteket, bár a láncok láthatatlanok. Amíg a ravaszság uralkodni tud az erőn, amíg a vallásnak csak egy barlangja lesz, ahonnan a jóslat el tudja bolondítani az emberiséget, az okos úr lesz a föld fölött. Még bűneitekből is élvezetet merít Arbaces, és ezeket az élvezeteket nem szentségtelenítik meg közönséges szemek. Hatalmas, bölcs, kimeríthetetlen élvezetek, amilyeneket kiélt agyatok képzelettelen érzékiségében elképzelni, álmodni sem bír! Csak törtessetek tovább, törekvő, kapzsi bolondok! Kicsinyes szomjúságtok fascesek{30} és quaestorság után, a szolgai hatalmaskodásnak ez az egész színjátéka csak nevetésre és megvetésre tud ingerelni. Az én hatalmam addig terjed, ameddig hiszékeny emberek vannak. Théba eleshetett, Egyiptom nem több, mint név. De a világ maga teremti meg Arbaces alattvalóit.

Így szólván, az egyiptomi lassan továbbhaladt. A városba beérve, magas alakja kiemelkedett a fórum tolongó sokaságából, amint Ízisz kicsiny, de bájos temploma felé haladt.{31}

Ez az épület akkoriban még egészen új volt. A régi templomot tizenhat évvel előbb elpusztította a földrengés, és az új épület épp olyan divatba jött a változó érdeklődésű pompejiek előtt, mint manapság is egy új templom vagy új prédikátor. Az istennő jóslatai Pompejiben tényleg figyelemre méltók voltak, nem is annyira a rejtélyes nyelvezetük miatt, hanem az utasítások és jóslások hitele miatt. Ha nem is istenség diktálta, bizonnyal mély emberismeret fogalmazta. Mindig pontosan az illető egyéni körülményeihez alkalmazkodtak, és figyelemre méltó ellentétben állottak rivális templomok üres és tág általánosságaival. Amint Arbaces megérkezett a rácshoz, amely a közös részt elválasztotta a megszentelttől, egész tömeg gyűlt össze lélegzet-visszafojtva, tiszteletteljesen a nyílt udvar számos oltára körül. Minden társadalmi osztály képviselve volt, legfőképpen a kereskedőké. A hét pároszi márványlépcsőre emelt szentély falai közt számos szobor állott, kis fülkékben. A falakat az Ízisznek szentelt gránátalma díszítette. Az épület belsejét hosszúkás emelvény foglalta el, ezen két szobor állott, az egyik Íziszt, a másik a hallgatag és titokzatos Hóruszt ábrázolta. De az épületben még számos más istenség volt az egyiptomi istennő udvarából: rokona, a soknevű Bacchus, a ciprusi Venus, Ízisz görög megjelenése, amint fürdőből kél ki; a kutyafejű Anubis, az Ápisz-bika és számos ijesztő formájú és ismeretlen nevű egyiptomi képmás.

De nem kell azt hinnünk, hogy Magna Graecia városaiban{32} eredeti módján és valódi szertartásaival tisztelték Íziszt. A Dél keveredett és modern népei, a fensőbbség és tudatlanság vegyülékével minden éghajlat és minden kor istentiszteletét összezavarták. Így a Nílus mély misztériumait a képhiszoszi és tiburi hitvallások száz hiú és kicsinyes kotyvalékával alacsonyították le. Ízisz pompeji templomában görög és római papok szolgáltak, teljesen tudatlanok az ősi papság nyelvében és szokásaiban. És a valaha hatalmas egyiptomi királyok ivadéka, tiszteletteljes áhítata alatt, titokban megvetőleg nevetett a hitvány alakoskodáson, amivel forró hazájának ünnepélyes és igazi kultuszát utánozni akarták.

A lépcsők mindkét oldalán fölsorakozott most a fehérruhás áldozó tömeg. Fönn két alacsonyabb rangú pap állott, az egyik pálmaágat tartott, a másik vékony búzakévét. Szemben a keskeny átjáróban tolongtak a többi résztvevők.

– Milyen alkalomból gyűltetek össze a tiszteletre méltó Ízisz oltárai előtt? – suttogta Arbaces az egyik kívülebb állónak, egy alexandriai kereskedőnek. Valószínűleg ezek vezették be legelőször Pompejibe az egyiptomi istennő tiszteletét. – A fehér ruhákból ítélve úgy látom, áldozat készül, és a papok gyülekezete után, hogy jóslat lesz. Milyen kérdésre kell választ adnia?

– Kereskedők vagyunk – mondta a megszólított (aki nem volt más, mint Diomedes), szintén suttogva –, és szeretnők megtudni hajóink sorsát, melyek holnap vitorláznak Alexandriába. Áldozatot ajánlunk föl, és jóslásért könyörgünk az istennőhöz. Én magam nem vagyok az áldozók között, ezt a ruhámról is láthatod, de van némi érdekem a flotta sorsában. Jupiterre mondom, elég nagy érdekem. Az üzletem elég jól megy, hogy lehetne élni különben az ilyen nehéz időkben?

Az egyiptomi komolyan felelte:

– Bár Ízisz tulajdonképpen a földművelés istennője volt, nem kevésbé védi a kereskedelmet is – és kelet felé fordítva fejét, Arbaces mély imádságba látszott merülni.

Most a lépcsők közepén megjelent egy tetőtől talpig fehérbe öltözött pap, a fejét is fátyol borította a koszorú fölött, a sarkon álló két papot két másik váltotta most föl, derékig meztelen, azon alul bő fehér ruhába öltözötten. Ugyanakkor egy pap a lépcső alján ülve ünnepélyes dallamba kezdett hosszú fúvós hangszerén. Félúton a lépcsőkön egy másik pap állott, egyik kezében az áldozati koszorút tartotta, a másikban fehér pálcát, s a keleti szertartás festőiségét csak fokozta a tekintélyes íbisz (az egyiptomiak szent madara), amely némán nézte a falról az áldozást, vagy az oltár mellett lépkedett, a lépcsők alján.

Az áldozópap most az oltár elé állt.{33}

Arbaces arca elvesztette fagyos nyugalmát, míg a béljósok a zsigereket vizsgálták, kegyes kíváncsisággal nézte őket – és örömmel derült föl az arca, mikor a jelek kedvezőknek mutatkoztak, és a tűz tisztán emésztette meg az áldozati állat szent részeit mirha- és tömjénillatában. Most halotti csönd borult a susogó tömegre, és a szentély előtt csoportosuló papokra, s ekkor egy pap rohant ki, övét leszámítva egész meztelenül, és vad mozdulatokkal táncba kezdett, válaszért könyörögve az istennőhöz. Végre kimerülten hagyta abba, és a szobor belsejéből halk, mormogó hang hallatszott: feje háromszor megmozdult, ajka megnyílt, és mély hang mondta a rejtélyes szavakat:

Mint harci mének, habok rohannak,

Sziklák testében mély sírok vannak,

Veszély leskődik jövőnek arcán,

Hajótok áldott hullámok harcán.

A hang elhallgatott – a tömeg föllélegzett – a kereskedők egymásra néztek.

– Mi sem egyszerűbb – mormogta Diomedes –, viharos lesz a tenger, mint rendesen ilyenkor ősz elején, de a hajóink sértetlenül érkeznek meg. Ó, jóságos Ízisz!

– Dicsértessék mindörökké az istennő! – mondták a kereskedők. – Mi lehet félremagyarázhatatlanabb, mint az ő jóslata?

A főpap csöndet intett a kezével, mert az Ízisz-szertartások megkövetelték a pompejiek számára oly lehetetlen hallgatagságot. Kiöntötte az áldozati bort az oltárra, és rövid befejező imával véget ért a szertartás. A gyülekezetet elbocsátották. Amíg a tömeg szétszóródott, az egyiptomi még ott állt a rácsnál, s mikor a hely már tűrhetően kiürült, az egyik pap feléje közeledett, és szemmel látható baráti bizalmassággal üdvözölte.

A pap arca szembetűnően kellemetlen volt – borotvált koponyája olyan alacsony és keskeny a homlokánál, hogy majdnem afrikai vadakéra hasonlított, halántékát kivéve, ahol két hatalmas, majdnem ősember dudor volt, a régiek szerint a kapzsiság jele. Szemöldöke körül a bőr ezer apró, mély ráncot vetett, apró szeme sötét volt, a fehérje sárgás színű. A rövid, de durván faragott orr az orrlyukaknál kitágult, mint egy szatíré – és vastag, de sápadt ajka, erős pofacsontjai és a pergamenbőrön átütő májfoltok együtt olyan visszataszító ábrázatot alkottak, hogy kevesen tudtak félelem és bizalmatlanság nélkül ránézni. És bármilyen gondolatai lehettek az agynak, a test mindenre alkalmas volt. Inas nyakizmai, széles melle, ideges keze és csontos, inas karja, mely könyökön alul meztelen volt, nagy aktivitásra és hosszú tűrésre egyaránt alkalmasnak látszott.

– Calenus – mondta az egyiptomi ennek az ijesztő papnak –, látom, az én tanácsaimnak megfelelően beszéltél a szobor helyett, s a verseid tökéletesek. Mindig jószerencsét jósolj, kivéve, hogyha tökéletes lehetetlenség a teljesülése.

– S amellett – mondta Calenus – ha tényleg vihar lesz, és elkapja azokat az átkozott hajókat, nem jósoltuk meg előre, és nem lesznek a hajók nyugalomban? Mert nyugalomért esd a tengerész az Égei-tengeren: így mondja valahogy Horatius. És hol van inkább nyugalomban a tengerész, mint a tenger fenekén?

– Igazad van, Calenusom, Apaecides is leckét vehetne tőled. Szeretnék tárgyalni veled őróla és más dolgokról is: nem vezetnél be valamelyik kevésbé szent helyiségbe?

– Hogyne – felelte a pap, és egy kis szobába kalauzolta, a nyitott kapu közelében. Leültek a kis asztal előtt, amelyen gyümölcs és tojás állott, hideg húsok, remek borok. Amíg ettek, egy függönyt húztak az ajtó elé, hogy be ne lásson senki, de a függöny vékonysága miatt halkan kellett beszélniük, vagy pedig titkos dolgokról nem. Így inkább az előbbit választották.

– Tudod – mondta Arbaces alig hallható, lágy hangon –, hogy mindig az volt az elvem, hogy fiatalokkal dolgozom. Az ő hajlékony és kialakulatlan agyukból lesz legalkalmasabb eszközöm. Úgy hajlítom, úgy fonom, úgy alakítom, ahogy én akarom. A férfiakból csak követőket, szolgákat csinálok; a nőkből…

– Szeretőket – mondta Calenus, és sötét vigyorgás torzította el kellemetlen vonásait.

– Igen, nem tagadom; a nő a fő célom, lelkem igazi étvágya. Ahogy te hizlalod az áldozati barmot a kés alá, úgy nevelem én gyönyöreim jelöltjeit. Szeretem idomítani, megérlelni a lelküket, kibontani rejtett szenvedélyeik édes szirmait, hogy aztán a gyümölcs kedvem szerint való legyen. Utálom a ti kész, érett kurtizánjaitokat. Az ártatlanság lágy, öntudatlan fejlődése a vágy felé: ez nekem a szerelem igazi íze. Így kerülöm ki a jóllakottságot, és amíg a mások üde frissességét nézem, fönntartom a saját érzékeim frissességét is. Áldozataim fiatal szívéből vonom el azt a sok bájitalnakvalót, amellyel magamat megfiatalítom. De elég ebből: térjünk a tárgyra. Tudod, hogy nemrég Neapolisban találkoztam Ionéval és Apaecidesszel, a két testvérrel, Neapolisba szakadt athéniek gyermekeivel. Szüleik halála, akik ismertek és becsültek engem, gyámjukká tett. Gondját viseltem a rámbízottaknak. A fiú eszes és szelíd, könnyen hajlott arra a benyomásra, amit beléje vésni igyekeztem. A nő után legjobban szeretem ősi hazámra való visszaemlékezéseimet; örülök, ha életben tarthatom, ha távoli partokon hirdethetem sötét és rejtelmes hitét. Lehet, hogy szeretem becsapni az embereket, míg ezzel is az isteneket szolgálom. Apaecidest beavattam Ízisz szent hitébe. Fölfedtem előtte valamit azokból a fenséges misztériumokból, amik az ő tisztelete mélyén rejlenek. Fölkeltettem vallásos hevületre különösen alkalmas lelkében a hittel párosult képzelőerő lelkesedését. Közétek tettem őt: közületek való lett.

– Így is van – felelte Calenus –, de így fölkeltve a hitét, megraboltad tőle a bölcsességet. Iszonyat töltötte el, hogy nincs többé elvakítva, bölcs becsapásaink, beszélő szobraink és titkos lépcsőink elkeserítik és föllázítják. Magában szokott morogni, nem vesz részt szertartásainkban. Azt is mondják róla, hogy részt vesz azoknak a társaságában, akikre gyanakszanak, hogy ennek az új ateista hitnek követői, mely minden istenünket tagadja, és jóslatainkat a rossz szellem sugallatának jelenti ki, a rossz szellemének, melyről a Kelet hagyományai beszélnek. A mi jóslataink, mi tudjuk, hogy kinek a sugallata!

– Ettől féltem – mondta elgondolkozva Arbaces – már a különféle szemrehányások óta, amiket legutóbbi találkozásunkkor tett nekem. Újabban kerül engem: meg kell találnom őt, tanításaimat folytatnom kell, be kell vezetnem a Tudás előcsarnokába. Meg kell tanítanom, hogy a szentségnek két foka van, az első a HIT, a második az ÁMÍTÁS. Az egyik a közönségeseknek való, a másik a bölcseknek.

– Az elsőn ugyan nem mentem keresztül – mondta Calenus –, s azt hiszem, te sem, Arbaces.

– Tévedsz – mondta az egyiptomi komolyan. – Hiszem ma is (nem azt, amit tanítok, hanem azt, amit nem tanítok), hogy a Természetnek van valami olyan szentsége, ami ellen nem szegezhetek (nem is tudnék) meggyőződést. Hiszek a saját tudásomban, és ez megnyilatkozott nekem, de nem fontos. Beszéljünk földiesebb és kínálkozóbb tárgyról. Ha így végrehajtom szándékomat Apaecidesszel, mi lesz a tervem Ionéval? Bizonyára sejted már: királynőmmé, menyasszonyommá, szívem Íziszévé akarom őt tenni. Nem is tudtam, mekkora szerelem rejtőzik bennem, amíg őt meg nem láttam.

– Ezer ajakról hallom, hogy második Helené – mondta Calenus, és csettintett a nyelvével, de hogy a borra-e vagy a megjegyzésre, nem lehetett eldönteni.

– Igen, olyan szép, amilyet még Görögország sem termett – állapította meg Arbaces. – De ez nem minden: a szelleme is fölér az enyémmel. Több lélek van benne, mint nőkben szokott lenni: éles, ragyogó, merész. A költészet magától folyik ajkán: mondj ki valami igazságot, és bármilyen finom és mély legyen az, az esze föléri és megérti. Képzelete és okossága nincsenek ellentétben, összhangban vannak, és úgy irányítják őt, mint a szelek és habok a könnyű bárkát. Ezzel egyesül nála a gondolatok merész függetlensége: meg tud állni a maga lábán a világban. Merész is tud lenni és szelíd is, ilyen természetet kerestem mindig asszonyomnak, és eddig sohasem találtam. Ionénak enyémmé kell lennie! Kettős szenvedély hajt feléje: lelkének szépségére éppúgy vágyom, mint testére.