Copyright © 2018 by Becky Albertalli and Adam Silvera

First puplished by HarperTeen

This is a work of f iction. Names, characters, places, and incidents either are the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events, or locales is entirely coincidental.

All rights reserved.

Kiadta a Menő Könyvek,

amely a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2023

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Hartinger Emese

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Borítóterv: Jeff Östberg

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-450-0

Brooks Shermannek, az univerzum ügynökének, aki összehozott minket.

És Andrew Eliopulosnak és Donna Braynek, akik nagyobbá tették az univerzumunkat.

Első fejezet
ARTHUR

Július 9., hétfő

Nem vagyok New York-i, és haza akarok menni.

Az itt élőknek rengeteg ki nem mondott szabálynak kell megfelelniük, például, hogy soha nem szabad megtorpanni a járda közepén, vagy álmélkodva bámulni a magas épületeket, és megállni sem, hogy elolvasd a graffitiket. Tilos az óriási kihajtható térkép, az övtáska, a szemkontaktus. Nem dúdolhatsz nyilvánosan musicalslágereket. És semmiképpen sem szabad szelfizned az utcasarkon, még akkor sem, ha a háttérben egy hotdog-árus stand áll, és sárga taxik sorakoznak, pont ahogyan mindig is elképzelted New Yorkot. Csendben gyönyörködhetsz benne, de menőnek kell mutatnod magad. Amennyire meg tudom állapítani, ez New York lényege: menőnek lenni.

Én pedig nem vagyok menő.

Vegyük a ma reggelt. Elkövettem azt a hibát, hogy felpillantottam az égre, csak egy pillanatra, most pedig nem tudom levenni róla a szemem. Ebből a szögből felnézve olyan, mintha a világ befelé billenne; az épületek szédítően magasak, a nap pedig ragyogó tűzgömb.

Gyönyörű. Le a kalappal New York előtt emiatt. Gyönyörű, szürreális, és egyáltalán nem hasonlít Georgiára. Megdöntöm a telefonomat, hogy lefotózzam. Semmi Instagram-story, semmi szűrő. Semmi vacakolás.

Egy aprócska, gyors kép.

Amitől azonnal kikel magából a többi gyalogos: Jézusom. Gyerünk már. MOZGÁS. Kibaszott turisták. Szó szerint két másodpercre állok meg fotózni, és máris én vagyok az akadályoztatás megtestesítője. Én vagyok a felelős minden metrókésésért, minden útlezárásért, a légellenállás jelenségéért.

Kibaszott turisták.

Még csak turista sem vagyok. Mondhatni, itt élek, legalábbis most nyáron. Nem kedélyes városnéző sétára indultam hétfő délben. Dolgozom. Mármint éppen a Starbucksba tartok kávéért, de ez is annak a része.

És lehet, hogy a hosszabb utat választom. Talán szükségem van néhány extra percre távol anya irodájától. Általában gyakornoknak lenni inkább unalmas, mint szörnyű, de a mai nap egyedülállóan szar. Ismered azt a fajta napot, amikor a nyomtatóból kifogy a papír, és nincs a raktárban, ezért megpróbálsz lopni a fénymásolóból, de nem tudod kinyitni a fiókot, aztán megnyomsz egy rossz gombot, és a fénymásoló… elkezd csipogni? És te ott állsz, és arra gondolsz, hogy bárki is találta fel a másológépet, ilyen közel van ahhoz, hogy szétrúgja valaki a seggét? Mondjuk, te? Egy százhetven centis, ADHD-s zsidó kölyök, aki olyan dühös, mint egy tornádó? Az ilyen napot? Na ja.

És minden vágyam az, hogy kiventilláljam magam Ethannek és Jessie-nek, de még mindig nem jöttem rá, hogyan kell menet közben sms-t írni.

Lelépek a járdáról, egy posta bejárata mellett – azta! A georgiai Miltonban nincsenek ilyen postahivatalok. Fehér kőből épült, oszlopokkal és sárgaréz díszítéssel, és olyan fájdalmasan elegáns, hogy szinte alulöltözöttnek érzem magam. Pedig nyakkendő is van rajtam. Elküldöm Ethannek és Jessie-nek a napsütötte utcai képet. Kemény nap az irodában!

Jessie azonnal visszaír. Gyűlöllek, és bárcsak a helyedben lennék.

A helyzet a következő: Jessie és Ethan az idők kezdete óta a legjobb barátaim, akikkel mindig önmagam lehettem. A Magányos, rendetlen Arthur, ellentétben a Minden szuper Instagram Arthurral. De most valamiért szükségem van arra, hogy azt higgyék, fantasztikus az életem New Yorkban. Egyszerűen szükségem van rá. Szóval hetek óta Minden szuper Instagram Arthur-féle üzeneteket küldözgetek nekik. Bár fogalmam sincs, hogy tényleg beveszik-e.

És hiányzol – írja Jessie, amit egy egész sor pusziemoji követ. Olyan, mint a nagyanyám egy tizenhat éves testében. Ha tehetné, virtuális rúzsfoltot is nyomna az arcomra. Az a furcsa, hogy sosem voltunk azok a nyáladzós barátok – legalábbis a szalagavató estéjéig. Ami történetesen ugyanarra az estére esett, amikor elmondtam Jessie-nek és Ethannek, hogy meleg vagyok.

Nekem is hiányoztok – ismerem el.

GYERE HAZA, ARTHUR.

Még négy hét. Nem mintha számolnám.

Ethan végül a lehető leghomályosabb jelentésű emojival kapcsolódik be a beszélgetésbe, és küld egy grimaszt. Ugyan már! Egy grimasz? Ha a szalagavató utáni Jessie úgy üzenget, mint egy nagyanyó, akkor a szalagavató utáni Ethan pedig úgy, mint egy pantomimes. A közös chatben még elmegy, de kettőnk közt? Annyit mondhatok, hogy nagyjából öt másodperccel a vallomásom után a telefonom már nem izzott az üzeneitől, ahogy azóta sem. Nem fogok hazudni: ez a legszarabb érzés. Valamikor, hamarosan, számon is fogom ezt kérni rajta. Talán még ma. Talán…

De ekkor kinyílik a posta ajtaja, és feltűnik benne – nem viccelek – egy egypetéjű ikerpár egyforma kezeslábasban és kackiás bajusszal. Ethan imádná. Ezen felhúzom magam. Mindig ez van Ethannel. Egy perccel ezelőtt még készen álltam arra, hogy barátilag szétrúgjam az emocionálisan homályos seggét. Most pedig nem vágyom másra, csak hogy halljam a nevetését. Száznyolcvan fokos érzelmi fordulat mindössze hatvan másodperc alatt.

Az ikrek elsétálnak mellettem, és látom, hogy mindketten a manbunnak nevezett apró kontyba fogták a hajukat a tarkójukon. Hát persze. Esküszöm, New York egy külön bolygó, ahol senkinek a szeme sem rebben semmin sem.

Kivéve egyvalakit.

Egy kartondobozzal a kezében a bejárat felé igyekvő srác lába szinte a földbe gyökerezik, amikor az ikrek elsétálnak mellette. Annyira zavarba jön, hogy hangosan felnevetek.

És akkor a szemembe néz.

Aztán elmosolyodik.

És szent szar.

Komolyan mondom. Szent szar. A világ leghelyesebb fiúja. Talán a haja, a szeplői, vagy a pirospozsgás orcája teszi. És ezt úgy mondom, mint akinek még soha életében nem tűnt fel más fiú orcája. De az övé megérdemli a figyelmet. Mindene megérdemli. Világosbarna haja tökéletesen kócos. Passzos farmer, kopott cipő, szürke póló, a kezében tartott doboz fölött éppen kilátszik a rajta díszelgő Dream & Bean Coffee felirat. Magasabb nálam – ami, oké, a legtöbb srác az.

Még mindig engem néz.

De húsz pont a Griffendélnek, mert sikerül rámosolyognom.

– Szerinted a tandembiciklijüket a bajuszpödrőszalonban hagyták?

Zavartan felnevet, olyan aranyosan, hogy beleszédülök.

– A művészeti galériával és mikro sörfőzdével ötvözött bajuszpödrőszalonban – feleli.

Egy percig szótlanul vigyorgunk egymásra.

– Ööö, bemész? – kérdezi végül.

– Igen – nézek fel az ajtóra, és követem az épületbe. Még csak nem is én döntöttem így. Vagy ha igen, akkor a testem. Van ebben a fiúban valami. Ez a szorítás a mellkasomban. Az az érzés, hogy meg kell őt ismernem, mintha mindez elkerülhetetlen lenne.

Oké, be fogok vallani valamit, amitől valószínűleg krindzselni fogsz. Valószínűleg már most is azt teszed, de mindegy. Hallgass végig.

Hiszek az első látásra szerelemben. A sorsban, az univerzumban, minden ilyesmiben. De nem úgy, ahogy gondolod. Nem úgy értem, hogy a lelkünk kettévált, és te vagy a másik felem, és örökkön örökké együtt leszünk. Csak úgy gondolom, hogy néhány emberrel egyszerűen találkoznod kell. Akiket – szerintem – az univerzum az utadba is sodor.

Legyen az akár egy véletlenszerű júliusi hétfő délután, és pont egy postán.

De legyünk őszinték – ez nem egy átlagos postahivatal. Olyan nagy, hogy akár bálteremnek is elmehetne, a csillogó padlójával, a sorszámozott postafiókokkal és valódi szobrokkal pedig olyan, mint egy múzeum. A dobozos fiú a bejárat melletti rövid pulthoz ballag, maga mellé támasztja a csomagot, és elkezdi kitölteni a postai feladócímkét.

Így hát én is lekapok egy elsőbbségi postai borítékot a közeli állványról, és ugyanahhoz a pulthoz veszem az irányt. Csak lazán. Ennek nem muszáj furcsának lennie. Csak meg kell találnom a tökéletes szavakat, hogy folytassam a beszélgetést. Hogy őszinte legyek, általában nagyon jól tudok társalogni idegenekkel. Nem tudom, hogy ez a georgiai mivoltom miatt van, vagy csak egy Arthur-dolog, de ha látok egy idős férfit az élelmiszerboltban, akkor rögtön mellette termek, és segítek leellenőrizni a szilvalevek árát. Vagy ha egy terhes nő utazik a repülőn, akkor mire a gép leszáll, már rólam nevezi el a még meg sem született gyerekét. Ez az egyetlen dolog, amit jól csinálok.

Vagyis csináltam, egészen a mai napig. Azt hiszem, még egy hangot sem tudok kiadni. Olyan, mintha a torkom fala összetapadna. Muszáj elővennem a bennem szunnyadó New York-i hűvös és közömbös énemet. Szélesen rávigyorgok. Mély levegő.

– Ez aztán a nagy csomag.

És… a francba!

A szavak csak úgy ömlenek belőlem.

– Nem arra a csomagra gondoltam. Csak… A dobozod. Nagy – tárom szét a kezemet, hogy demonstráljam. Nyilván csak így lehet bizonyítani, hogy ez nem célzás. Azzal, hogy farkat méricskélve széttárom a kezemet.

Dobozos Fiú összehúzza a szemöldökét.

– Bocsánat. Én nem… Esküszöm, nem szoktam kommentálni más pasik dobozának méretét.

Tekintetünk találkozik, és elmosolyodik, de csak egy kicsit.

– Szép nyakkendő – mondja.

Elpirulva nézek rá. Természetesen nem tudtam ma normális nyakkendőt venni. Nem. Az apukám gyűjteményéből választottam ki. Tengerészkék, több száz apró hot doggal díszítve.

– Legalább nem egy overall – mondom.

– Jó érv – mosolyodik el újra, amitől persze észreveszem az ajkát. Amely pontosan olyan alakú, mint Emma Watsoné.

Emma Watson ajka. Egyenesen ezen az arcon.

– Szóval nem idevalósi vagy – mondja Dobozos Fiú, mire megdöbbenve pillantok rá.

– Honnan tudtad?

– Hát, mert továbbra is hozzám beszélsz.

Aztán elpirul.

– Ez… rosszul jött ki. Csak úgy értettem, hogy általában csak a turisták szoktak beszélgetést kezdeményezni.

– Ó.

– Bár nem bánom – mondja.

– Nem vagyok turista.

– Nem?

– Oké, technikailag nem vagyok idevalósi, de most itt élek. Csak a nyáron. A georgiai Miltonból jöttem.

– Milton, Georgia – mosolyog.

Megmagyarázhatatlan módon kezdek kétségbeesni. Mintha a végtagjaim furcsán lazák lennének, és a fejem tele lenne vattával. Valószínűleg most már olyan vörös vagyok, mint egy neonreklám. Nem is akarom tudni. Csak tovább kell beszélnem.

– Ja, én is tudom. Milton. Úgy hangzik, mint a zsidó dédnagybácsi neve.

– Én nem…

– Amúgy tényleg van egy Milton nevű zsidó dédnagybátyám. Az ő lakásában lakunk.

– Kik azok a mi?

– Úgy érted, hogy kivel lakom együtt Milton dédnagybátyám lakásában?

Bólint, én pedig csak bámulok rá. Mit gondol, kivel élek együtt? A barátommal? A huszonnyolc éves, lehengerlően dögös pasimmal, akinek lyuk tátong a fülcimpáján, talán nyelvpiercinge is van, meg a nevemet az egyik mellizmára tetováltatta? Mindkét mellizmára?

– A szüleimmel – felelem gyorsan. – Anyukám ügyvéd, és a cégének van itt egy irodája, úgyhogy április végén feljött egy ügy miatt, amin dolgozik, és én akkor is tökre jöttem volna, de anyukám azt mondta: „Szép próbálkozás, Arthur, még hátravan egy hónapod a suliból.” De végül így volt a legjobb, mert bár elképzeltem, hogy milyen lesz New York, valójában teljesen más, most meg itt ragadtam, és hiányoznak a barátaim, hiányzik a kocsim, és hiányzik a Waffle House.

– Ebben a sorrendben?

– Hát, főleg az autó – vigyorgok. – A bátyámnál hagytuk New Havenben. Közvetlenül a Yale mellett lakik, ami remélhetőleg a leendő iskolám. Lekopogom.

Mintha nem tudnám abbahagyni a beszédet.

– De valószínűleg nincs szükséged az élettörténetemre.

– Nem bánom – torpan meg Dobozos Fiú a csípőjén egyensúlyozva a csomagot. – Beállunk a sorba?

Bólintok, és megállok mögötte. Oldalra fordul, hogy szembekerüljön velem, de a doboz továbbra is közöttünk virít. Még nem ragasztotta rá a szállítási címkét, hanem a csomag tetejéhez fogja. Megpróbálom lelesni a címet, de borzasztó a kézírása, amit fejjel lefelé nem tudok elolvasni. Rajtakap, ahogy a papírt nézem.

– Tényleg kíváncsi vagy, mi?

Összeszűkült szemmel figyel.

– Ó – nyelek. – Olyasmi. Igen.

Ez mosolyt csal az arcára.

– Nem olyan érdekes. Csak egy szakítás maradványa.

– Maradványa?

– Könyvek, ajándékok, Harry Potter varázspálcája. Az összes dolog, amit látni sem akarok többé.

– Látni sem akarod Harry Potter pálcáját?

– Semmit sem akarok, amit a volt barátomtól kaptam.

Volt barát. Ami azt jelenti, hogy Dobozos Fiú pasikkal randizik.

Rendben. Hűha. Nem szokott ilyesmi történni velem. Egyszerűen nem. De talán az univerzum másképp működik New Yorkban.

Dobozos Fiú srácokkal jár.

ÉN SRÁC VAGYOK.

– Ez nagyon klassz – mondom, tökéletesen lazán, de aztán furcsán néz rám, mire a számhoz kapok. – Nem klassz! Egek! Nem. A szakítás nem klassz. Én csak… részvétem.

– Nem halt meg.

– Ó, persze. Igen. Akkor én most… – fújom ki a levegőt, kezem egy pillanatra megpihen a behúzható sorompón.

Dobozos Fiú összeszorított szájjal elmosolyodik.

– Szóval te is azok közé a srácok közé tartozol, akik furcsán viselkednek, ha találkoznak egy meleggel.

– Mi? – kiáltok fel. – Nem. Egyáltalán nem.

– De igen – forgatja meg a szemét, és átpillant a vállam fölött.

– De nem – mondom gyorsan. – Figyelj. Én is meleg vagyok.

És az egész világ megáll. A nyelvemet vastagnak érzem és nehéznek. Azt hiszem, nem túl gyakran mondom ki ezeket a szavakat hangosan. Meleg vagyok. A szüleim tudják, Ethan és Jessie is tudja, és mellékesen elmondtam a nyári munkatársaknak is anya cégénél. De nem vagyok az a fajta ember, aki ezt a postán is bejelenti. Kivéve, hogy úgy tűnik, hogy mégis.

– Ó. Tényleg? – kérdezi Dobozos Fiú.

– Tényleg – mondom kifulladva. Furcsa, mintha be akarnám neki bizonyítani. Jó lenne valamiféle melegigazolvány, amit előkaphatnék, mint egy rendőrjelvényt. Vagy más módon megmutathatnám neki. Egek! Boldogan megmutatnám.

Dobozos Fiú elmosolyodik, vállai elernyednek.

– Klassz.

És szent szar. Ez tényleg megtörténik. Alig kapok levegőt. Mintha az univerzum akarta volna ezt a pillanatot.

Egy hang dörren a pult mögül.

– Sorban állsz, vagy sem?

Felnézek a szájkarikás nőre, aki gyilkos szemekkel méreget. Ez a postai alkalmazott aztán nem szarozik.

– Hé, Szeplőske. Haladjunk.

Dobozos Fiú futólag rám néz, majd a pulthoz lép. Máris sor kezd kígyózni mögöttem. Nem hallgatózom. Vagyis nem szándékosan. De a hangja vonzza a fülemet. Keresztbe fonja a karját, és a vállai megfeszülnek.

– Huszonhat ötven lesz az elsőbbségi – mondja Szájkarika.

– Huszonhat ötven? Mint huszonhat dollár?

– Nem. Mint huszonhat ötven.

Dobozos Fiú megrázza a fejét.

– Ez sok.

– Annyi, amennyi. Kell vagy nem?

Dobozos Fiú egy pillanatig csak áll. Aztán visszaveszi a dobozt, és a mellkasához szorítja.

– Bocsánat.

– Következő – int Szájkarika, de kilépek a sorból.

– Hogy kerülhet huszonhat ötvenbe egy csomagot elküldeni? – pislog Dobozos Fiú.

– Nem tudom. Elég durva.

– Gondolom, az univerzum ezzel üzeni, hogy tartsam meg.

Az univerzum. Szent szar. Ő is hívő! Hisz az univerzumban. És nem akarok elhamarkodott következtetéseket levonni, vagy ilyesmi, de az, hogy Dobozos Fiú is hisz az univerzumban, határozottan az univerzum jele.

– Oké – gyorsul fel a szívverésem. – De mi van, ha az univerzum valójában azt akarja, hogy dobd ki a cuccait?

– Ez nem így működik.

– Tényleg?

– Gondolj csak bele. Megszabadulni a doboztól az A terv, igaz? Az univerzum nem fogja meghiúsítani az A tervet csak azért, hogy olyan B tervet válasszak, ami csak az A terv másik változata. Az univerzum egyértelműen azt akarja, hogy a B tervet kövessem.

– És a B terv…?

– Elfogadni, hogy az univerzum egy seggfej…

– Az univerzum nem seggfej!

– De az. Higgy nekem.

– Honnan tudod?

– Tudom, hogy az univerzumnak valami elbaszott terve van ezzel a dobozzal.

– De hát ez a lényeg! – bámulok rá. – Hogy valójában nem tudhatod. Fogalmad sincs, hogy az univerzum hova akar ezzel kilyukadni. Talán azért vagy itt, mert az univerzum azt akarta, hogy találkozz velem, hogy azt mondhassam, dobd el a dobozt.

Elmosolyodik.

– Szerinted az univerzum akarta, hogy találkozzunk?

– Micsoda? Nem! Úgy értem, nem tudom. Éppen ez a lényeg. Hogy mi nem tudhatjuk.

– Nos, azt hiszem, majd meglátjuk, hogyan alakul.

Egy pillanatig a szállítási címkére bámul, majd kettétépi, összegyűri, és a szemétbe dobja. Legalábbis azt célozza, de a galacsin a földön landol.

– Mindegy – mondja. – Ööö, te…

– Elnézést – visszhangzik egy férfihang a hangosbeszélőn keresztül. – Kérhetném a figyelmüket?

Dobozos Fiúra sandítok.

– Ez…

Hirtelen felvisít a hangszóró, majd emelkedő zongoraszó csendül fel. És akkor egy kibaszott menetzenekar vonul be.

Egy menetzenekar.

Hatalmas dobokkal, fuvolákkal és tubákkal a kezükben elözönlik a postahivatalt, és Bruno Mars Marry You című dalának kissé eltorzult előadását fújják. És most több tucatnyi ember – idősek, akikről azt hittem, hogy bélyegért állnak sorba – koreografált táncba kezd, magasra rúg, csípőt csavar, és karokat ráz. Alapvetően mindenki, aki nem táncol, őket filmezi, de én túlságosan megdöbbentem ahhoz, hogy elővegyem a telefonomat. Úgy értem, nem akarok túl sokat belelátni a dolgokba, de hűha: találkozom egy helyes fiúval, és öt másodperccel később egy flashmobos lánykérés közepén találom magam? Üzenhetne ennél világosabban az univerzum?

A tömeg szétválik, és egy tetovált fickó gurul be egy gördeszkán, majd megáll a kiszolgálópult előtt, kezében egy ékszeres dobozkával, de ahelyett, hogy letérdelne, a pultra könyököl, és Szájkarikára vigyorog.

– Kelsey. Kicsim. Hozzám jössz feleségül?

Kelsey fekete szempillaspirálja lefolyt egészen az ajakgyűrűjéig.

– Igen! – ragadja meg a férfi arcát egy könnyes csókra, mire a tömeg ujjongásban tör ki.

Szíven üt. Ez az a New York-i érzés, amiről a musicalekben beszélnek – ez a szélesvásznú, hangos, színes-szagos öröm. Egész nyáron itt búslakodtam, és Georgiába vágytam, de most mintha valaki átkapcsolta volna bennem a kapcsolót.

Vajon Dobozos Fiú is érzi ezt? Mosolyogva felé fordulok, és a kezem a szívemhez szorítom…

De ő már elment.

A kezem petyhüdten esik le. Nyoma sincs. Ahogy a dobozának sem. Körülnézek, és végigvizslatok a posta minden egyes arcán. Talán félrelökte a tömeg. Talán ő is a flashmob része volt. Talán valamilyen sürgős találkozója akadt, olyan sürgős, hogy nem tudott tovább várni, hogy elkérje a számomat. Még csak el sem tudott köszönni.

Nem hiszem el, hogy el sem köszönt.

Azt hittem… nem is tudom… hülyeség, de azt hittem, hogy ez most a mi időnk. Úgy értem, az univerzum gyakorlatilag felkapott minket, és egymáshoz sodort. Ez történt, nem? Fogalmam sincs, hogy lehetne másképp értelmezni.

Kivéve, hogy eltűnt. Mint Hamupipőke éjfélkor. Mintha sosem létezett volna. És most már soha nem fogom megtudni a nevét, vagy azt, hogy hangozna az enyém, amikor kimondja. Soha nem fogom megmutatni neki, hogy az univerzum nem seggfej.

Elment. Teljesen eltűnt. A csalódottság olyan erősen csap meg, hogy majdnem felborulok.

Amíg a tekintetem a kukára nem esik.

Nem azt mondom, hogy a szemétben fogok turkálni. Nyilvánvalóan nem. Rendetlen vagyok, de azért nem annyira rendetlen.

De talán Dobozos Fiúnak igaza van. Talán az univerzumnak tényleg van B terve. Szóval felteszem a kérdést: ha egy szemét soha nem került a kukába, akkor nevezhetjük egyáltalán szemétnek? Mert képzeljük csak el – és ez teljesen hipotetikus –, hogy van egy összegyűrt szállítási címke a padlón. Az szemét?

Mi van, ha egy üvegcipő?

Második fejezet
BEN

Vissza a rajtvonalhoz.

Egy feladatom volt. Feladni a szakítós dobozt. Nem pedig kiszaladni a postáról a szakítós dobozzal. Mentségemre szóljon, hogy sok minden történt. Ott volt az a menő és helyes Arthur srác, aki nyilván még nem égett meg az univerzum miatt, mert tényleg elhitte, hogy nekünk találkoznunk kellett. Aznap, amikor próbáltam visszaküldeni Hudson cuccait. Biztos vagyok benne, hogy Arthur véleménye is megváltozott az univerzumról, miután az a menetzenekar szétválasztott minket.

Felpattanok a vonatra, és visszamegyek Alphabet Citybe, hogy találkozzak a legjobb barátommal, Dylannel. Én a B sugárúton lakom, Dylan pedig a D sugárúton. Az egész barátságunk a vezetéknevünkkel kezdődött, Alejo és Boggs. Harmadik osztályban mögöttem ült, és megállás nélkül kopogtatott a vállamon, hogy mindenfélét, például ceruzát és lapot kérjen. A helyzet idősebb korunkban sem változott, amikor az én mindenkiénél két verzióval régebbi iPhone-omra volt szüksége, hogy írhasson az aktuális szerelmének, miután az övé lemerült. Az egyetlen alkalom, amikor idézőjelben kölcsönkérek tőle valamit, amikor szükségem van egy kis ebédpénzre. És azért idézőjelben, mert nagyon-nagyon ritkán olyan is van, hogy vissza is tudom fizetni neki, de őt ez nem érdekli. Dylan jó srác. Nem érdekli, hogy én a pasikat szeretem, és engem sem, hogy ő a lányokat. Köszönet a haveromnak, az ábécének ezért a bromance-ért.

Amikor leszállok a vonatról, megállok néhány szemetesnél, és föléjük tartom a szakítós dobozt, de egyszer sem lesz elég bátorságom, hogy tényleg kidobjam azt a szart.

Azt hiszem, nem számítottam arra, hogy a szakítás akkor is ilyen szar lesz, ha én szakítok. De mivel Hudson volt az, aki valaki mással csókolózott, úgy érzem, mintha valójában ő vetett volna véget az egésznek. A szülei válása óta nem mentek rendben a dolgaink, de türelmes voltam vele. Például amikor hagytam, hogy megtervezze a szülinapomat, és elvitt a kedvenc zenekara fellépésére. De nem bántam, mert ez volt életem első koncertje, és a Killers tényleg fantasztikus. Aztán nem jött el a szüleim nagy évfordulós ebédjére. Megint ráhagytam, mert a szüleim házasságának ünneplése az ő szüleivel történtek után talán túl sok volt neki. Vagy amikor elmentünk moziba, hogy megnézzünk egy romantikus vígjátékot két tinédzser fiúról, ő pedig folyamatosan arról prédikált, hogy semmilyen szerelem, még a miénk sem érhet fel soha a hollywoodi szinthez. Elviharzottam, és azt hittem, hogy utánam fog jönni, hogy bocsánatot kérjen, vagy kiabálja a nevem, vagy szó szerint bármi olyasmit tegyen, amit egy barátnak tennie kell ilyen esetben.

De három napig semmi. Egészen addig, amíg fel nem hívtam, hogy megkérdezzem, fogunk-e még valaha beszélni. Aztán meglepett a lakásomon, és azt mondta, hogy azt hitte, szakítottunk, ezért megcsókolt valami random srácot egy buliban. Kétségbeesetten könyörgött még egy esélyért, de nem. Szakítottam vele. Ezúttal tényleg. Még ha azt hitte is, hogy vége köztünk, egy hetet sem tudott kibírni, mielőtt továbblép? Elég nehéz nem értéktelennek érezni magam ezek után.

Elérem Dylan épületét, megnyomom a lakása számát, és azonnal felenged, ami nagyszerű, mert ma nincs túl sok kedvem várakozni. Egy dobozt cipelek magammal, ami a volt barátom holmijait rejti. Hátizsákomat a nyárra kapott házi feladatok húzzák. A mai nap szívás.

A liftben ásítok egyet. Hétkor kellett kelnem a nyári iskola miatt. Éljen az élet! Az univerzum továbbra is ütős munkát végez – egy rézboxerrel egyenesen a szívembe és az egómba.

Kilépek a liftből, és egyszerűen benyitok Dylanhez, mert vagyunk olyan viszonyban. De pár hónapja elég okos vagyok ahhoz, hogy a hálószobája ajtaján kopogjak, amióta rajtakaptam, ahogy magával játszik.

– Kivetted a kezed a gatyádból? – kérdezem.

– Sajnos – válaszolja a túloldalról. Kinyitom az ajtót. Dylan az ágyán ül, és üzenetet ír. Tegnap vacsoránál láttam utoljára, azóta levágatta a haját. Ő az egyetlen korombeli srác, akit ismerek, és szakállat visel. Sokáig esküdni mertem volna rá, hogy le vagyok maradva a fejlődésben, mivel még bajuszom sem serkent, de valójában Dylan itt a csodabogár – egy nagyon jóképű csodabogár.

– Big Ben – trillázza Dylan, és leteszi a telefonját. – Életem fénye. Az arc, aki az iskolában ragadt.

A nyári iskola duplán szívás, mert Dylan azóta ezen viccelődik, amióta kijöttem a tanácsadói irodából a rossz hírrel. Neki egyszerűen szerencséje volt, hogy semelyik csaja sem győzte meg arról, hogy hagyja a tanulást, és bízzon abban, hogy úgyis összejönnek a jó jegyek.

– Hé – mondom. A cukiskodó becenevek nem igazán az én világom.

Dylan a mellkasomra mutat.

– Ugye, milyen szép ez a póló?

Az ő ruhatára elsősorban a város indie kávézóinak felsőiből áll, és tegnap este, amikor átjött vacsorázni, nekem adta ezt a Dream & Bean pólót. Ha a ruhásszekrénye kezd túlcsordulni, mindig nekem adja a cuccait. Általában nem válik meg az olyan kedvenceitől, mint, mondjuk, ez a Dream & Bean, de nincs okom panaszra.

– Csak nem volt már tiszta ruhám – mondom. – Ez nem igazán menő póló.

– Ez elég bántó, de gondolom, azért vagy ilyen hangulatban, mert egy szakítós dobozt cipelsz magaddal, amit Hudsonnak akartál adni. Mi történt?

– Ma nem jött iskolába – tettem le a dobozt.

– Kihagyni a nyári iskola első napját rossz ötletnek tűnik – mondja Dylan.

– Ja. Megkérdeztem Harriettet, hogy elvinné-e neki, de nemet mondott. Aztán el akartam postázni, de túl sokba került volna az elsőbbségi feladás.

– Miért kell elsőbbségi?

– Mert azt akarom, hogy minél hamarabb eltűnjön a szemem elől.

– A rendes szállítás is megtette volna a hatását – húzza fel Dylan a bal szemöldökét. – Nem tudtad megtenni, igaz?

Letettem a pakkot, amit el kellett volna postáznom vagy kidobnom, vagy egy horgonyhoz kötnöm, és a folyóba dobnom.

– Hagyd abba, hogy átlátsz a kamuzásomon, ez az én kamuzásom.

Dylan feláll, és megölel.

– Shh-shh-shh-shh-shh-shh – dörzsölget köröket a hátamba.

– A megnyugtató hangod nem nyugtat meg.

Dylan megpuszilja az arcom.

– Semmi baj, Pudingpofa.

Leülök az ágyára, és keresztbe teszem a lábam. Nagy a kísértés, hogy a telefonomért nyúljak, hátha lemaradtam Hudson üzenetéről, vagy hogy megnézzem az Instagramot, hátha feltöltött egy új szelfit. De tudom, hogy nem lesznek üzenetek, és minden platformon leállítottam a követését.

– Nem akarom, hogy kibukjon a nyári iskolából, csak mert kerül engem. Lemarad, ha háromszor hiányzik.

– Talán. De ez az ő problémája. Ha nem jár be, akkor legalább nem kell vele töltened a nyarat. Probléma megoldva.

Nem is olyan régen még csak arra tudtam gondolni, hogy Hudsonnal tölthessem a nyarat. Egy nyarat párként medencékben, parkokban és egymás szobájában, amíg a szüleink dolgoznak – nem pedig exekként, akik nyári iskolába járnak, mert több időt töltöttek egymás tanulmányozásával, mint a kémia házi feladataikkal.

– Bárcsak ott lennél velem a lövészárokban – mondom. – Neki is ott a legjobb barátja, és nekem is meg kellene kapnom az enyémet.

– Ó, tesó, majd emlékeztess, hogy soha ne kövessek el veled bűncselekményt. Hamar lebuksz, aztán gyorsan beköpsz engem is.

Dylan megnézi a telefonját, mintha nem is beszélgetnénk, amit a legkevésbé szeretek az emberekben.

– Az az óra úgyis csupa dráma lenne. Nem járhatok az exemmel együtt, az nem egészséges környezet.

– Én szó szerint az exemmel járok rá, Dylan.

– Nem, nem jársz. Nem ment be ma, és ha mégis megjelenik, akkor ne felejtsd el, hogy te vagy előnyben. Te nyerted meg a szakítást azzal, hogy te voltál az, aki szakított. Duplán szívás lenne, ha ő szakított volna veled. Neked most ez csak szimpla szívás.

Szívesen elcserélném szerény királyságomat egy olyan világra, ahol a szívfájdalom nem számít győzelemnek. De ez van.

A közelmúltbeli szakítások bizonyítják, hogy nem lett volna szabad elszúrnunk a baráti körünket azzal, hogy randizni próbálunk egymással. Nem akarok ujjal mutogatni, de Dylan és Harriett kezdte mindezt. Jól megvoltunk négyen, amíg Dylan és Harriett szilveszterkor nem csókolóztak. Nekem eléggé bejött Hudson, és biztosra vettem, hogy én is neki, de amikor aznap este egymás felé fordultunk, nem csókoltuk meg egymást, csak a fejünket csóváltuk, mert jól ismertem a legjobb barátomat, ő pedig az övét. Nem ígérkezett tartósnak. Talán Hudson és én nem kaptunk volna ihletet, hogy mégis megpróbáljuk, ha nem maradtunk volna annyit kettesben, amíg Dylan és Harriett együtt töltötték a hétvégéiket.

Hiányoznak a csapatos napok.

Felkelek, és bekapcsolom a Wiit, mert szükségem van egy kis kárálásra és szórakozásra, amitől felvidulok. Felharsan a Super Smash Bros. diadalmas nyitánya a tévéből. Dylan kedvenc karaktere Luigi, mert szerinte Mario túlértékelt. Én Zeldára szavazok, mert teleportál, lövedékeket hárít, és tűzgolyókat lő nagy távolságból, ami pont megfelel minden olyan játékos számára, aki el akarja kerülni a közelharcot.

Elindítjuk a játékot.

– Hogy érzed magad ma a szomorúsági skálán? – kérdezi Dylan. – A Fel! nyitójelenete-szomorúnak? Vagy inkább Némó anyukája haldoklik-szomorúnak?

– Hűha, nem. Határozottan nem a Fel! nyitójelene-szomorúnak, az teljesen kicsinált. Azt hiszem, valahol a kettő között vagyok, mint, mondjuk, a Toy Story 3 utolsó öt perce. Csak időre van szükségem, hogy visszarázódjak.

– Sikerülni is fog. Oké, el kell mondanom valamit.

– Szakítasz velem? – kérdezem. – Mert az nem jó.

– Valahogy úgy – mondja Dylan, és nagy drámai szünetet tart, miközben lenyom egy gombot, hogy Luigi tovább lövöldözzön zöld tűzgolyókat Zeldára. – Egy kávézóban találkoztam ezzel a lánnyal.

– Ez volt a legdylanesebb mondat, amit valaha mondtál.

– Igaz? – kuncogott elbűvölően. – Na, szóval tegnap az orvosi vizsgálatom után elmentem a belvárosba, hogy kipróbáljam ezt a kávézót.

– Nyilván a szívbetegséged miatti vizsgálatról egyenesen egy kávézóba mész. Néha kicsit túlságosan is önazonos vagy.

– Az éves rituálé – mondja.

Egy mitrális billentyű prolapsusnak nevezett szívbetegsége van, ami nem olyan szar, mint amilyennek hangzik – legalábbis Dylan esetében. De nem tudom, mit tenne, ha az orvosai eltiltanák a kávézástól.

– Mindegy. Elsétáltam a Kool Koffee mellett, amit mindig elkerülök, mert tudod, hogy nem jön be a cukiskodó írásmódjuk, erre kilépett ő, hogy kidobjon valami szemetet, én pedig teljesen odalettem érte.

– Ahogy mindig.

– De nem mehettem be Dream & Bean pólóban.

– Miért nem?

– Ööö… Te a Burger Kingbe Happy Meallel a kezedben sétálsz be? Nem. Az rohadt tiszteletlen. Legyen egy kis józan eszed.

– A józan eszem azt súgja, hogy szerezzek új barátokat.

– Csak nem akartam tiszteletlen lenni.

– Most velem viselkedtél tiszteletlenül.

– Én a lányról beszélek.

– Persze hogy róla. Várj. Ezért adtad nekem ezt a pólót tegnap este?

– Igen, pánikba estem.

– Nagyon furcsa vagy. Folytasd csak.

– Ma a Kool Koffeenak megfelelően öltözve bátorkodtam bemenni – mutat az egyszínű kék pólójára, szép és semleges. – És egy Elliott Smith-dalt dúdolt, miközben eszpresszót főzött valakinek, én pedig paff lettem. De teljesen. Big Ben, egyetlen pillanat alatt szereztem egy jövendőbeli feleséget és korlátlan mennyiségű kávét.

Nagyon nehéz örülni annak, ha valakire éppen akkor talál rá a románc, amikor én épp veszteséget szenvedtem ugyanezen a téren, de most Dylanről van szó.

– Alig várom, hogy megismerjem a jövendőbeli sógornőmet.

– Emlékszel arra a BuzzFeed-posztra a Harry Potter-esküvőről? Samanthával valami kávés témát fogunk csinálni. Mindenki barista kötényt fog viselni. És bögrével koccintunk. És az arcom ott fog virítani mindenki kávéján.

– Túl sok vagy.

– Egy hátránya azért van.

– Máris van hátránya?

– Ő nagy támogatója a Kool Koffeenak, mert jótékonysági szervezeteknek is adományoznak, és úgy gondolja, hogy a komoly kávéfogyasztóknak jobban meg kellene fontolniuk, hol vásárolnak. Úgy értem, én még nem állok készen arra, hogy monogám kapcsolatba lépjek a Kool Koffeeval.

– Ő kérte ezt tőled?

– Nem, de… nem is kellett neki. Amikor találkozol a nagy Ő-vel, vannak dolgok, amiket fel kell áldoznod érte.

– Kizárt, hogy abbahagyd a Dream & Bean kávét.

– Ó, dehogyis. Csak Samantha előtt nem fogok inni. Amiről nem tud, az nem is fáj.

– Csak a te szádból hangozhat a kávéivás aljas dolognak.

– Mindegy. Más kávézók pólóját is betettem a fiókodba, nehogy elcsábuljak.

Megnézem a pólókat, hogy akad-e közöttük igazán klassz. És igen, van egy saját fiókom a hálószobájában, neki pedig az enyémben. Elég sokszor alszunk egymásnál, úgyhogy van értelme. Amikor először kezdtem barátkozni a coming-out dologgal a suliban, mindig zavarban éreztem magam a tornateremben, mintha mindenki azt hitte volna, hogy kukkolni próbálok. Nagyon király, hogy van egy olyan jóbarátom, mint Dylan, aki lazán átöltözik előttem, és én is átöltözhetek előtte. Remélem, hogy nem veszítem el megint őlazaságát, mint minden alkalommal, amikor találkozik a Nagy Ő-vel.

– Várjunk csak! Miért nem mondtad el, hogy találkoztál Samanthával, amikor tegnap átjöttél? – kérdezem.

– Nem tudom – mondja Dylan, mintha ez kielégítő válasz lenne. Mintha azt várná, hogy annyit mondjak, „Oké, klassz”, és visszamenjek szétrúgni a seggét a Super Smashben.

– Soha nem mondod el, mikor kezd megtetszeni valaki – mondom.

– Nevezz meg egy ilyen alkalmat.

– Gabriella és Heather és Natalia és…

– Azt mondtam, hogy egyet.

– És Harriett. Ez elég furcsa. Mi mindent elmondunk egymásnak.

Dylan bólint.

– Csak nem akarom elkiabálni, azt hiszem. Tudod, hogy apám folyton arról beszél, hogy már akkor tudta, hogy feleségül fogja venni anyámat, amikor elsőéves korukban megismerkedtek. Ugyanezt érzem Samanthánál.

Úgy teszek, mintha nem hallottam volna ezt már korábban is tőle, legutóbb Harriett-tel kapcsolatban, akivel márciusban szakított, és ráhagyom. Talán ezúttal működni fog. Folytatjuk a játékot, miközben Dylan arról beszél, hogy Samanthával melyik italról nevezzék el az elsőszülöttjüket, én pedig nem vagyok hajlandó Ben bácsi lenni egy Cider nevű gyerek számára.

Kicsit féltékeny vagyok, hogy Dylan az új románcnak ebben a szakaszában jár, amikor úgy érzi az ember, hogy bármi lehetséges. Mint például, hogy Samantha tényleg az élete szerelme lehet. Mint amikor azt hittem, hogy Hudson lesz az enyém. Hogy alig vártam, hogy az arcára ébredjek – a gyönyörű lusta szemére, a kis púpra az orrán, a sejtelmesen sötét szemöldökére, amely nem illik rövid, vörösesbarna hajához. Hogy megváltoztatta a világnézetemet, például azzal, ahogy visszavágott az idiótáknak az iskolában, akik a nőies viselkedése miatt piszkálták; tényleg segített elfelejtenem azt a hülyeséget, hogy szerintem hogyan is kellene kinéznie egy férfinak. És az az idegesség, mielőtt márciusban először szexeltünk, nem tudva, hogy jó lesz-e, vagy sem. Spoiler: fantasztikus volt.

Talán a héten annyi segget rúgok szét a suliban, hogy a tanárok rájönnek, mégsem kell a következő hónapban bejárnom az órákra, és megszabadulok Hudsontól. Bár, hogy őszinte legyek, valószínűleg akkor is nyári iskolában végeztem volna, ha nem kerül képbe Hudson. Nem vagyok túl penge tanuló.

– Mindig te leszel az első számú barátom, Big Ben – mondja Dylan. – Amíg Cider baba meg nem születik.

– Barátok a babák előtt! – követelem.

– Egál?

Megvonom a vállam.

– Egál.

– Nem sokáig leszel szingli – mondja Dylan, mint egy emberbőrbe bújt varázsgömb. – Magas vagy, a hajad hollywoodi, a stílusod könnyed. Ha nem lenne Mrs. Samantha Még-ki-kell-derítenem-a-vezetéknevét-hogy-illik-e-a-Boggshoz, biztos vagyok benne, hogy egy éven belül engem is megtérítenél.

– Ez aranyos. Tudod, rávenni valakit, hogy meleg legyen, életem csúcspontját jelentené.

Én ugyan nem szoktam hetero pasik után futni, de ha valaki kísérletezni akar, hogy megnézze, mi merre hány méter…? Üdvözlöm az Alejo Házban! Hagyja a cipőjét az ajtónál, vagy hozza magával az ágyba, ha arra izgul.

Az első menetet megnyerem, mert én vagyok én, és újabbat indítunk.

– Beszéljünk arról, hogy miért nem adtad fel a szakítós dobozt – mondja Dylan, mintha később ki akarná számlázni nekem ezt a beszélgetésért.

– Csak akkor, ha hagyod ezt a terapeutahangot – mondom.

– Talán kezdhetnénk azzal, hogy miért zavar a hangnemem. Emlékeztetlek egy hatósági személyre?

K.O.-val kiütöm a karakterét, és bemutatok neki.

– Én csak… Tényleg azt hittem, hogy lesz alkalmam személyesen átadni a dobozt, hogy lezárhassam. De aztán nem jelent meg a suliban, és hirtelen a postán beszélgettem valami sráccal Hudsonról, amikor egy flashmob vonult át, és…

– Várj, kanyarodj csak vissza.

– Ja, a flashmob. Azt a Bruno Mars-dalt adták elő, és…

– Nem, a srác. Micsoda? Kicsoda? – fordul felém Dylan, ismét lemondva a szünet gomb bonyolult varázslatáról. – Mekkora seggfej vagy! Rávettél, hogy itt sajnáljalak, és máris mással ribanckodsz.

– Mi? Nem! Ez semmit sem jelent. Nincs min kiakadni vagy leribancozni.

– Miért nem? Ki ő? Név. Cím. Társadalombiztosítási szám. Twitter- és Instagram-profil.

– Arthur. Nem tudom a vezetéknevét. A címét meg végképp nem. Ugyanez a helyzet a közösségi oldalaival, de ha már itt tartunk, miért nem lehet mindenhol ugyanaz a profilnevünk?

– Az emberek összetettek – bólint Dylan bölcselkedve. – Mit tudsz róla?

– Új a városban. Georgiából jött látogatóba. Az egész ország legnevetségesebb nyakkendőjét viselte.

– Meleg?

– Igen.

Mindig klassz, ha azonnal kiderül, hogy egy helyes srác meleg-e, vagy sem. Magunktól megoldani a rejtélyt nem mindig szórakoztató, és ritkán kifizetődő.

– Dögösséget érzek – legyezte magát Dylan.

– Helyes, igen. Bár alacsonyabb, mint ami az esetem. Olyan százhetvenöt centi, százhetven a csizma nélkül. Olyan photoshopkék szeme van, mint egy földönkívülinek.

Dylan tapsol.

– Oké, megvettem. Össze kell jönnöd azzal a pasival, akivel akkor találkoztál, amikor az exednek kellett volna feladnod a kapcsolatotok relikviáit.

Megrázom a fejem, és leteszem a kontrollert.

– D, nem. Most nem lennék jó ötlet senki számára. Arra van szükségem, hogy egy kicsit önmagammal foglalkozzak.

– Te sosem vagy rossz ötlet, Big Ben.

– Ez kedves tőled, haver. Köszi.

– A nem is olyan távoli jövőben túl sokat fogunk inni, hajnali kettőkor áthívatom magam hozzád, és… ölelkezni fogunk… nagyon erősen. És megígérem, hogy nem fogom rossz ötletnek találni másnap reggel.

– Elrontottad a pillanatot.

– Bocsánat. Vissza a játékhoz – mondja Dylan. – Keményen bánsz magaddal. Csak azért, mert Hudson egy idióta, aki természetesnek vett téged, nem jelenti azt, hogy a következő srác is az lesz. És a fenébe is, pont azon a napon találkoztál egy helyes sráccal, akinek rossz ízlése van a nyakkendők terén, amikor az exeden túljutottál. Ez egy jel.

Visszagondolok arra, ahogy Arthurral az univerzumról beszélgettünk, és ismét magam előtt látom. Nem olyan, mint a többi helyes srác, akit a városban látva álmodozni kezdek valami hatalmas szerelemről, hogy aztán egy órával később elfelejtsem, hogy néz ki. Arthur foga vakítóan fehér volt, az egyik szemfoga letört. Haja kócos, barna. Túlságosan ki volt nyalva a korosztályunkhoz képest; valószínűleg egy másik naprendszerből érkező földönkívüli is pont így öltözne fel, ha felnőttnek próbálna tűnni, közben meg nem veszi észre, hogy milyen babaarcú. Nem kellett volna akkor kirohannom a postáról. Talán Dylannek igaza van, csak nem vettem figyelembe a jeleket.

– Mennem kell – mondom letörten. – Itt az ideje a házi feladatnak.

– Egy nyári hétfőn. Tudsz élni.

Dylan feláll az ágyról, és megölel.

– Majd később felhívlak.

– Ha nem Samanthával beszélek, akkor fel is veszem.

Mintha nem tudnám. Nagyon remélem, hogy nem veszítem el a legjobb barátomat és a pasimat ugyanazon a nyáron. Éppen indulok, amikor Dylan utánam szól.

– Nem felejtettél el valamit? – néz a szakítós dobozra. – Szándékosan? Elintézem, ha akarod. Hozok egy símaszkot és kesztyűt, és elintézem ezt a szarházit az éjszaka közepén. Senkinek sem kell megtudnia, hogy mi voltunk.

– Segítségre van szükséged – veszem magamhoz a szakítós pakkot. – Majd én elintézem.

Még nem tudom, hogy mindez hazugság-e, vagy sem.

Leülök az íróasztalomhoz, és bekapcsolom a laptopot. Eltart néhány percig, mire magához tér, mert nem éppen a legújabb modell, sőt, még csak nem is az eggyel ezelőtti. Sokkal könnyebb lenne Simsezni egy frissebb gépen.

Tényleg meg kéne csinálnom a házimat, de akkor is nehéz a kémiára koncentrálnom, amikor nincs mellettem egy doboznyi emléktárgy egy olyan kapcsolatból, amely egyszer a mindent jelentette, és mára semmi nem maradt belőle. Néha arra összpontosítok, hogy mi volt jó benne, hogy ne legyek annyira dühös. Mint például az, ahogy Hudson a nap végi ölelkezéseink során az állkapcsát a vállamra támasztotta, szinte mintha haza sem akart volna menni, vagy akár csak pár lépésre is eltávolodni tőlem. És hogy mennyire figyelmes volt velem, még akkor is, amikor a barna szeme máshová pillantott, tudtam, hogy csak engem néz. És hogy együtt olvastunk könyveket. És ahogy a villám alakú elosztóban töltöttem a telefonomat, csak hogy késő éjszakába nyúlóan FaceTime-ozhassunk.

De ez a Hudson eltűnt, amikor a szülei válását április elsején húsz év házasság után véglegesítették. Hudson biztosra vette, hogy ez csak valami röhejes áprilisi tréfa volt az anyjától, mert arra számított, hogy újra összejönnek. Még akkor is reménykedett ebben, amikor a szülei bejelentették, hogy elválnak, és az anyja elköltözött Brooklynból Manhattanbe. Olyan volt, mint egy filmbeli gyerek, aki kifundál egy mesteri tervet, hogy a szülei újra egymásba szeressenek.

Végignézni, ahogy egy szerelem, amiben igazán hitt, szétesik, nem tett jót nekünk sem. Egyáltalán nem voltunk szinkronban. Volt, hogy nem akarta, hogy a közelében legyek, és megvigasztaljam, és volt, amikor bár együtt lógtunk, ő tiszta seggfej volt a szerelemmel kapcsolatban. Annyi szívemre mért ütést viseltem el, amennyit csak tudtam, majd lépnem kellett. Sok esélyt adtam neki – sok esélyt adtam nekünk. Csak nem voltam elég jó ahhoz, hogy emlékeztessem rá, milyen jó dolog is lehet a szerelem.

A laptopom készen áll. A házi feladat előtt ki kell engednem a gőzt, ezért megnyitom a saját magam által írt fantasyregényemet, amelyen január óta dolgozom. Ez az egyetlen alkalom, amikor valóban betartom az újévi fogadalmamat, és egyszerűen odavagyok a történetemért. A gonosz varázslók háborúját – röviden AGVH-t – csak magamnak írom, de talán egy nap a világgal is megosztom majd. Vagy legalábbis Dylannel, aki meghal a kíváncsiságtól, hogy megismerhesse a karaktert, akit róla mintáztam.

Visszaugrom oda, ahol a legutóbb abbahagytam.

Egy jelenet Hudson karakterével, elég egyszerűen kezdődik. Ben-Jamin és Hudsonien késő este kiosonnak a Zen-kastélyból, és a Sötét erdőbe tévednek egy romantikus légyottra. Ben-Jamin a szél szupererejével kitisztítja a ködöt, és hoppá, hirtelen megjelenik egy csapat Életnyelő, hogy borzalmas módon kivégezze Hudsonient. Kár érte. Nagyon részletesen írom le a hatalmas guillotine-t, amivel le fogják fejezni, de csak mert nagyon szeretem lefesteni a látványt. És pont akkor, amikor az egyik Életnyelő elereszti a pengét a keretéből, leállok.

Képtelen vagyok megtenni.

Nem vagyok kész arra, hogy megöljem Hudson–Hudsonient.

Vagy hogy kidobjam a dobozt.

Talán meg tudjuk beszélni a dolgokat. Hogy lezárhassuk. Hogy barátok lehessünk.

Tudni akarom, hogy van.

A szívem nagyot dobban, amikor megnézem Hudson Instagram-profilját, a @HudsonMintAFolyót. Egy órája posztolt egy szelfit, és nem tudom, Harriett miért mondta, hogy beteg, mert rohadtul egészségesen néz ki. Magasba tartott ujjaival békejelet formáz, mellette #TovábbLéptem felirattal. Egyértelmű, hogy melyik ujját kellett volna inkább felmutatnia.

Hudson biztosan tudja, hogy kikövettem őt. Ahogyan ismer engem annyira, hogy ennek ellenére is megnézem az Instagramját, hiszen nem privát a profilja, mint az enyém. De ha ennyire készen áll a továbblépésre, akkor nem okozhat gondot neki, hogy megmutassa magát a suliban is.

Kíváncsi vagyok, hogy tényleg továbblépett-e. Azt mondta, hogy az a srác a buliból nem New Yorkban lakik, de lehet, hogy távkapcsolatban élnek. Néha azt hittem, hogy tetszik neki Danny a matekóráról, de Hudson esküdözött, hogy Danny nem az esete – túl izmos, túlságosan autómániás. Talán valaki teljesen másról van szó.

Úgy értem, én is tudnék továbblépős hashtaget kiírni. Az univerzum ma biztosan nem akart segíteni, különben valószínűleg Arthurnak írnék ahelyett, hogy a volt barátomat kukkolnám. De Dylan tényleg elültette a bogarat a fülembe, és felébresztette a bennem élő romantikust. De ez volt a probléma Hudsonnal. Amikor szakítottunk, Hudson azt mondta, hogy túl nagyok az elvárásaim, és hogy néha túl nagyokat álmodom. Nem értem, miért olyan rossz ez. Miért ne akarhatnék olyasvalakivel lenni, aki mellett értékesnek érzem magam? Valakivel, aki hosszú távon akar velem lenni?

Nem tudom, hogyan találhatok helyes idegeneket New Yorkban. Általában egyszer látom őket, és ennyi. De Arthurral beszéltem. Megvan a neve. Kikattintok Hudson profiljából, és beírom a keresősávba, hogy Arthur, hátha az univerzum betolja az általam megismert Arthurt az első helyre, hogy megkönnyítse az életemet. Fogalmam sincs, hogy Arthurnak van-e Instagramja, de ha olyan, mint mindenki más a suliban, akkor az életének minden részletéről posztol a Twitteren. Beírom, hogy Arthur hot dog nyakkendő, hátha posztolt már valamit a nevetséges nyakkendőjéről. Semmi, kivéve egy tweetet egy hotdog-evő versenyről, amin egy Arthur nevű fickó indult, és a kendőzetlen véleményéről. Beírom, hogy Arthur Georgia, de semmi mást nem találok, csak random posztokat például egy Georgia nevű lányról, aki végignézett minden Artúr királyos filmet, viszont semmit a postában megismert Arthurról, aki nyárra elköltözött Georgiából.

A francba.

Ez itt New York, szóval Postahivatal Arthur nem fog csak úgy újra felbukkanni az életemben. De talán így van rendjén. Nem mintha történhetett volna köztünk bármi.

Köszönöm a semmit, univerzum.