A szerzőtől korábban megjelent:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz

Jó kislányok, rossz viszonyok

Halott kislány a jó kislány

Jó kislányok első gyilkossága

Öt túlélő

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Holly Jackson: The Reappearance of Rachel Price

Delacorte Press, New York, 2024

Ez a mű kitalált történet. A nevek, helyszínek, karakterek és események az író képzeletének szüleményei, egyéb esetben pedig fiktív módon vannak kezelve. Bármilyen hasonlóság valós (akár élő, akár holt) személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

Fordította Miks-Rédai Viktória

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC

Originally published in the English language by Delacorte Press, an imprint of Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC, New York, under the title The Reappearance of Rachel Price.

The author asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Copyright © Holly Jackson, 2024

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2024

Translated under licence from Random House Children’s Books,

a division of Penguin Random House LLC.

Borítófotó © Christine Balckburne, 2024

Az eredeti borítót Casey Moses tervezte

A kishúgomnak

EGY

– Mit gondolsz, mi történt az anyáddal?

Bel kellemetlennek érezte a szót. Anyád. Ennél kellemetlenebb már csak az anyukád lett volna. Az mindig eltorzult a szájában, és amikor kiszakadt, szétloccsant a padlón, mint egy meztelencsiga, hadd bámulják a többiek. Mert mindenki bámult. Mindig mindenki. Ez a szó nem illett Bel szájába, úgyhogy nem is mondta ki, ha elkerülhette. Az anyád szóban legalább volt valami hidegség, valami távolságtartás.

– Semmi baj. Ráérsz – szűrte a fogai közt Ramsey.

Bel ránézett, tekintete elkerülte a kamerát. Ramsey fekete bőrén tisztán látszottak az aggodalom okozta ráncok, a szarkalábak a szeme körül, ahogy Belt figyelte, mert az interjúalanya máris túl sok időt vett el, többet, mint a korábbi napok előbeszélgetései során. Megdörgölte a halántékát, épp ott, ahol sötét, göndör haja már őszülni kezdett.

Ramsey Lee, dél-londoni filmrendező. És most mégis itt ül vele szemben, a New Hampshire állambeli Gorhamben, egy fél világgal odébb.

Ramsey megköszörülte a torkát.

– Izé… – Bel torkában megakadt az a meztelencsiga. – Nem tudom.

Ramsey hátradőlt, a széke megnyikordult. Az arcán csalódottság villant át, és Bel megértette, hogy rosszul csinálja. Még annál is rosszabbul. Biztosan a kamera az oka. A kamera megváltoztat mindent. Maradandóvá teszi a dolgokat. Egy nap emberek ezrei fogják megnézni ezt, és csak a képernyő üvege fogja elválasztani tőle őket. Minden szavát kielemzik, minden kis szünetet, és mindenről véleményt is alkotnak majd. Tanulmányozzák Bel arcát is: rózsás, fehér bőrét, a pirulását, hegyes állát, amely csak hangsúlyosabbá vált, ha megszólalt, és főleg ha mosolygott, rövid, mézszőke haját, kerek, szürkéskék szemét. Hát nem éppen olyan, mint Rachel volt? – mondogatják majd ott, a képernyők előtt. Bel a maga részéről úgy gondolta, jobban hasonlít az apjára. De azért köszi.

– Sajnálom – tette hozzá, és összeszorította a szemét. A három stúdiólámpa meleg fénye után narancsvörös pacákat látott maga előtt. Csak túl kell jutnia ezen a dokumentumfilmen, eljátszani, hogy nem utálja minden egyes pillanatát, beszélni Rachelről, aztán folytatódhat az élete, mint régen, és megint nem kell beszélnie Rachelről.

Ramsey megrázta a fejét, és elmosolyodott.

– Semmi gond – felelte. – Nehéz a kérdés.

Valójában azonban nem volt nehéz, nem igazán. Ahogy a válasz sem. Bel tényleg nem tudta, mi történt az anyjával. Senki sem tudta. Éppen ez volt a lényeg.

– Azt hiszem, hogy…

Ebben a pillanatban valaki megbotlott a kamera mögött egy kábelben, és kirántotta a konnektorból. Az egyik lámpa kialudt, és meg is ingott vékony lábain. Egy kéz kapott utána, mielőtt felborult volna.

– Basszus, bocs, Rams! – szabadkozott a kétballábas, és rohant visszadugni a lámpát.

Most, hogy kialudt a fény, Bel végre rendesen látta is a fickót. Amikor Ramsey bemutatta őt a csapatnak, szinte észre sem vette a srácot, hiszen túlságosan összezavarták a fények és a kamera. A négy jelenlévőből talán ő volt a legfiatalabb, nem sokkal idősebb, mint maga Bel. És talán ő volt a legnevetségesebb alak, akit a lány valaha látott. Vállig érő, hullámos barna haját félrefésülve hordta, az arca csupa szög és él. Kockás trapéznadrágot viselt, hozzá virító lila pulóvert, amelynek a mellrészén kis zöld meg sárga dinoszauruszok masíroztak.

– Bocsánat! – szabadkozott megint, és a kiejtése elárulta, hogy ő is londoni. Magában motyogva visszadugta a lámpát a konnektorba; az izzó életre kelt, és a fény újra elrejtette az alakját. Hála az égnek. Az a ronda pulóver igazán elvonta a figyelmet.

– Mondtam, hogy rögzítsétek rendesen a kábeleket, Ash! – Ramsey oldalra hajolt, hogy belásson a lámpa mögé.

– El is kezdtem – jött Ash válasza a fényfüggöny mögül. Valahogy még a hangja is szögletes volt. – Aztán elfogyott a ragasztószalag.

– Haver, fent van még vagy ötvenezer tekercs – vágta rá Ramsey.

– Ötvenezer-egy – tódította a mikrofon mögött álló nő. A mikrofont egy háromlábú állványról, rúdon lógatták Bel és Ramsey fölé, a szürke, bolyhos felvevőfej éppen a kamera látóterén kívül maradt. Ramsey Saba néven mutatta be a nőt, mint hangfelelőst. Hatalmas fejhallgatója alatt az arca szinte eltörpült, a fülpárnák természetellenes ráncokba kényszerítették barna bőrét.

– Bocsi! – hallatszott ismét Ash hangja. – Később helyrehozom!

– Semmi baj. – Ramsey arca egy pillanatra ellágyult, aztán az óriási kamera mögött álló férfira nézett. – James, miért Asht veszed?

– Gondoltam, ha már cinema vérité stílust akarsz a dokuban, akkor ez is legyen benne – válaszolta az operatőr.

– Nem, ez ne legyen benne. Újravesszük. És ezúttal mindenki ügyeljen, hova lép. – Ramsey bocsánatkérő mosolyt villantott a szemben ülő Belre. A kanapé párnáit többször is el- és átrendezték a lány mögött, mire elérték a kívánt művészi hatást. – Ash a sógorom – mondta magyarázatképpen. – Tizenegy éves kora óta ismerem. Ez az első munkája, igaz, Ash? Az operatőr mellett dolgozik.

Ash a segédoperatőr. Saba a hangfelelős. James az operatőr. Ramsey pedig a producer, a rendező. Jó lehet, ha a szavakat, amelyek a nevedet kísérik, magad választod. Bel helyzete más volt. Ez itt Annabel. Rachel Price lánya. Az utóbbi mindig sokatmondó suttogásként hangzott el. Mert ugyan Rachel eltűnt, mégis minden csak a hozzá való viszonyában létezett. Gorham sem csak egy hely, hanem az a hely, ahol Rachel Price élt. A Milton út 33. sem Bel otthona volt, hanem a ház, ahol Rachel Price élt. Bel apja, Charlie Price, nos, ő Rachel Price férje volt, akkor is, ha a Price nevet ő hozta a házasságba.

– Ash, a csapót – emlékeztette Ramsey.

– Ó! – Ash felbukkant a fényből, a kezében a fekete-fehér csapótáblával. Az állt rajta nyomtatott betűkkel: Rachel Price eltűnése. A dokumentumfilm címe. Alatta, kézzel írva: Interjú Bellel. Csak az lepte meg, hogy nem szerepelt a neve mellett a kiegészítés: Rachel Price lányával.

Ahogy Ash belépett a kamera elé, a nadrágszárai zizegve összesúrlódtak.

– Hatodik csapó – jelentette be, és hangosan csattintott, aztán sietve félrehúzódott.

– Kezdjük elölről – sóhajtott Ramsey. Már órák óta ültek ott, és ez kezdett meglátszani az ő arcán is. – Az anyád több mint tizenhat éve tűnt el, és ez idő alatt soha semmiféle életjelet nem adott magáról. A bankszámláin nem történt pénzmozgás, a családjával nem lépett kapcsolatba, és a kiterjedt keresés ellenére sem találták meg a holttestét. Természetesen voltak, akik látni vélték… – Annyira megnyomta a szót, hogy az szinte félrehajlott. – Az internet népe állítólag Párizsban és Brazíliában is látta őt. Néhány hónapja valaki North Conwayben. Ezek azonban természetesen alaptalan kijelentések. Az anyukád 2008. február 13-án nyom nélkül eltűnt. Mit gondolsz, mi történt vele?

Bel nem mondhatta ismét, hogy nem tudja, mert akkor örökre ott ragadnak.

– Számomra is éppen olyan rejtélyes az ügy, mint az egész világ számára – felelte. Ramsey szemének villanása elárulta neki, hogy ez sokkal jobb válasz volt. Oké, csak így tovább. – Ismerek minden elméletet, amit csak kitaláltak arról, mi történhetett. És ha választanom kellene… – Ramsey bátorítóan biccentett, hogy mondja tovább. – Azt hiszem, el akart menni. El is ment. Aztán talán egy gyilkos véletlenszerűen választott áldozata lett… azt hiszem, a média így szokta mondani. De lehet, hogy eltévedt a hegyekben, megfagyott, és végül az állatok hurcolták szét a maradványait. Ezért nem találtuk meg soha.

Ramsey előrehajolt, elgondolkodva simogatta az állát.

– Mondd, Bel, eszerint úgy gondolod, az a legvalószínűbb eshetőség, hogy az anyád halott?

Bel félig biccentett, félig lenézett az asztalra maga előtt. A vízzel teli pohár csak kellék volt, nem ihatott belőle. Tettek ki egy márvány sakktáblát is, harcra kész figurákkal. A színpad a főúton álló Royalty Inn Motel átrendezett konferenciatermében állt. A víz, a sakktábla, a párnák, mind csak díszlet. Semmi sem volt valódi, minden a látványt szolgálta.

– Igen, azt hiszem, halott. Azt hiszem, még aznap meghalt, vagy nem sokkal később.

Valóban ezt gondolja? Számít bármit is, mit gondol? Aki eltűnt, eltűnt.

Ramsey is a sakktáblát nézte.

– Azt mondod, hogy az anyukád el akart menni – ismételte, és felpillantott. – Úgy érted, menekült?

– Talán – vont vállat Bel.

– Van azonban olyan meggyőző bizonyíték, amely ellentmond a meneküléses elméletnek. Rachel nem vett ki pénzt a bankszámlájáról az eltűnését megelőző napokban, sőt hetekben. Ha azt tervezte, hogy elmenekül, és új életet kezd, ahhoz pénzre lett volna szüksége. Sőt, a tárcáját, az okmányait sem vitte magával, ahogy a bankkártyáit sem. A telefonját is otthon hagyta. Sem ruhákat, sem személyes tárgyakat nem csomagolt. Egyáltalán semmit. Bár fagyos volt a hőmérséklet, kabátot sem vett. Az is a kocsiban maradt, a telefonja és a tárcája mellett.

És énmellettem, gondolta Bel.

– Ehhez mit szólsz? – tette fel a kérdést Ramsey.

Mit akar, mit szóljon?

– Nem tudom – tért vissza Bel a két szóhoz, amely mögött elrejtőzhetett.

Ramsey megérezte, hogy a lány barikádot emelt, úgyhogy visszalépett, és mással próbálkozott.

– Tizennyolc éves lettél, Bel. Még kétéves sem voltál, amikor Rachel eltűnt. Huszonkét hónapos, hogy pontosak legyünk. És természetesen az egyik legfontosabb mozzanat az ügyben, ami megkülönbözteti a többi hasonlótól, hogy te is ott voltál. Az anyáddal voltál, amikor eltűnt.

– Igen – bólintott Bel. Már tudta, mik lesznek a következő kérdések. Akárhányszor tették fel őket, a válasz nem változott. Csak ő érezte magát mindig nyomorultabbul.

– És semmire sem emlékszel arról a napról? Hogy a bevásárlóközpontban voltatok? Az autóban?

– Semmire – közölte Bel érzelemmentesen. – Túl kicsi voltam még, hogy emlékezzek, vagy hogy értelmesen elmondjam, mit láttam aznap.

– Éppen ez a legőrültebb dolog – hajolt előre Ramsey, miközben igyekezett visszafogni a hangerejét, de a szavai féktelenül áradtak: – Tényleg nagyon kicsi voltál még, nem tudtad rendesen elmondani a rendőröknek, mi történt. De hogyha valaki elrabolta Rachelt, a kocsiból, amit aztán elhagyatva találtak meg, veled együtt, akkor biztosan láttad, mi történt. Láttad, ki tette. Valamikor, ha csak rövid időre is, tudtad, mi a rejtély megoldása.

– Tényleg.

Téboly, hát nem? Tényleg a legőrültebb gondolat.

Lehunyta a szemét. A három lámpa napfoltja betört a koponyája sötétjébe. Túl fényesek. Forrók is, vagy ezt csak képzeli? Lehet, hogy ezért ég így az arca.

– Jól vagy? Folytathatjuk? – kérdezte Ramsey.

– Persze. – Amúgy sem volt választása. Aláírták a szerződéseket, mindenféle lemondó nyilatkozatokkal és beleegyezésekkel együtt. És ami a legfontosabb, az apjának is megígérte. Az ő kedvéért eljátszhatja a kedves lányt, és ahol kell, kimondhatja, hogy igen, nem és sajnálom.

– Valóban nem emlékszel semmire abból a napból?

– Nem. – Ha még egyszer megkérdezik, akkor sem fog. És utána sem. Semmi emlék, semmi elmélet. Csak amit később tudott meg, amikor már elég idős volt, hogy felfogjon bizonyos dolgokat. Őt hátrahagyták. Egyedül, a hátsó ülésen, akármi is történt.

Ramsey csillogó szemmel folytatta.

– Ez az ügy még ma, tizenhat évvel később is az egyik legismertebb és legtöbbször feldolgozott eset a megtörtént bűnesetekkel foglalkozó podcastokban és a közösségi médiában. Nem kopott ki a köztudatból. A Rachel Price név szinte egybeforrt a rejtély szóval. Az eltűnés igazi rejtvény volt, az emberek természete pedig az, hogy a rejtvényeket meg akarják oldani. Nem gondolod?

Erre most válaszolnia kellene? Mindegy is, mert Ramsey folytatta.

– És mindez azért van így, mert Rachel aznap mintha kétszer tűnt volna el. El tudod mondani, mi történt délután kettőkor, hogy hova mentetek?

– Újra?

– Igen, kérlek. A felvétel kedvéért. – Ramsey ezzel a kamerára hárította át a terhet, mert a kameráknak nincsenek érzéseik. Rendes volt tőle. De hiszen éppen azt akarta, hogy Bel rendesnek tartsa, nem?

A lány megköszörülte a torkát.

– Aznap délután a kocsiban ültem Rachellel. A White Mountains bevásárlóközpontba vitt, Berlinbe. Nincs messze Gorhamtől, nagyjából tízperces út. A biztonsági kamerák képein mind a ketten rajta vagyunk. A karján vitt be.

– És miért mentetek oda?

– Azt mondják, a szabadnapjain gyakran vitt oda – felelte Bel. – Régebben ott dolgozott, egy kávézóban. Sokszor meglátogatta a régi barátait, és velük kávézott, a Moose Mouse Kávézóban. Ebben nem volt semmi rendkívüli.

Bel erre természetesen szintén nem emlékezett, de látta a biztonsági kamerák felvételeit; a Rachel Price-ról készített utolsó képeket. A kávézó asztalánál ül, a kicsi Bel világoskék pufi dzsekiben az ölében ficereg. Körülöttük egyik asztalnál sem ült senki. A kép alacsony felbontású volt, de a kis alakok boldognak tűntek. Nem tudták, hogy nemsokára mindketten eltűnnek, az egyikük végleg.

– Ami azonban igenis rendkívüli volt – vette át a szót Ramsey –, hogy miután megitta a kávéját, Rachel felkelt a székről, még mindig veled a karján. Két óra negyvenkilenc perckor hagytátok el a Moose Mouse-t, ezt egyértelműen látni a kamerákon. Csakhogy aztán befordultatok az egyik sarkon, ahová nem láttak be a kamerák, és…?

Úgy tűnt, vár valamire.

– Eltűntünk – fejezte be helyette Bel.

– Mintha a föld nyelt volna el benneteket – bólintott Ramsey. – Nem bukkantok fel a kameraképen, ahol kellett volna, ha Rachel továbbmegy. Sőt, egyetlen kamera képén sem bukkantok fel ezután, a kijáratok mellett lévőkén sem. Sehol. Vagyis nem is juthattatok ki az épületből. Mégis megtettétek. A bevásárlóközpontban is eltűntetek, és erre sem akadt soha magyarázat. Neked van elképzelésed?

– Nem tudom. Semmire sem emlékszem. – Ismétlődő motívum.

– A rendőrség Rachel eltűnése után kielemezte azt a felvételt. Mindenkit számba vettek a bevásárlóközpontban, befelé és kifelé menet is. Mindenki megvolt, csak ti ketten nem. Ti ketten bementetek, de nem mentetek ki. A rendőrség még azt a lehetőséget is megvizsgálta, hogy esetleg álruhában mentetek ki, vagy megváltoztattátok a kinézeteteket, de akkor nem jöttek volna ki a számok. Egyszerűen felszívódtatok.

Bel ismét vállat vont, mert nem tudta, mit mondhatna. Ő idővel előkerült.

– A következő információnk az, hogy megtaláltak. Egyedül, Rachel kocsijában, az út szélén, a Moose Brook park mellett. Az autót rendesen leparkolták a padkára, a hóba, a motor járt, a lámpák égtek. Egy férfi… – Ramsey belenézett a jegyzeteibe –, Julian Tripp hajtott el mellette, és talált meg téged, valamivel hat után. Azonnal hívta a rendőrséget.

– Most éppen ő az osztályfőnököm. Mr. Tripp.

– Kicsi a világ. – Ramsey mosolygott, nem bánta a közbevetést.

– Ez a város legalábbis.

– Azt hiszem, nem is kérdés, miért kapott annyi figyelmet ez az ügy a megtörtént bűnesetek rajongóitól. A tárgyalás véget ért, de válaszok azóta sincsenek. A rejtélyt nem lehet megoldani, és sosem fog értelmet nyerni. Nagyon nehéz lehet a számodra, hiszen végig benne voltál. – Elhallgatott. – Milyen érzés, Bel? Milyen volt a lehetetlen rejtély árnyékában felnőni?

Így még senki sem fogalmazta meg azelőtt. Legtöbbször valóban árnyéknak érződött, sötét kellemetlenségnek, amire rá sem néz az, aki nem akar magának rosszat. Bel pedig nem akart. Keményen megdörgölte az orrát, hogy szinte könnybe lábadt a szeme, és csak aztán jutott eszébe, hogy kamera előtt ül, és mikrofon lóg a feje fölött. A fenébe. Remélhetőleg Ramsey ezt majd kivágja.

– Nem sokat számított – bökte ki végül. – Régen tudomásul vettem, hogy nem fogunk válaszokat kapni. Nem az én hibám, hogy semmire sem emlékszem, egyszerűen túl kicsi voltam. És az emlékeim hiánya miatt Rachel Price eltűnésének rejtélyét sosem lehet megoldani, de ez sem bánt. Őszintén. Itt van nekem az apám… – Elhallgatott, elmosolyodott, az álla még hegyesebbé vált. – Mindent megtett, hogy olyan hétköznapi gyerekkorom legyen, amilyen az adott körülmények között csak lehetséges. A legjobb apa, akit kívánni lehet. Ezért nem akarom, hogy sajnálkozzanak rajtam – jelentette ki, és komolyan is gondolta. Remélte, ez majd a felvételen is hallható lesz. – Valójában szerencsés vagyok…

– Izé, Ramsey? – Ash testetlen hangja szólalt meg a fények mögül.

– Éppen forgatunk, Ash – fordult oda Ramsey megrovón.

– Igen, tudom. – Ash oldalról közelebb lépett, és Bel végre ismét látta, mintha a pislogása teremtett volna neki testet. – Csak megcsúsztunk az idővel, és azt gondoltam…

A hotel előterébe vezető ajtó felé intett. Ott valaki a kis üveglapnak nyomta az arcát, úgy figyelte őket, de a fények miatt Bel nem tudta megállapítani, kicsoda, hiába árnyékolta el a szemét.

– Már itt van. – Ash az órájára nézett. – Korán jött.

– Kicsoda? – tudakolta Bel, mert tudta, hogy sem Carter, sem Sherry néni interjújára nem kerül sor a jövő hétnél korábban.

– Basszus! – Ramsey is az órájára nézett, aztán Belre pillantott. Kikerekedő szeme most egyáltalán nem volt kedves.

Bel előrehajolt. Ő sem maradt kedves.

– Ki van itt, Ramsey? – csattant fel. – Ki jött?

TARTALOM

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Negyvenegy

Negyvenkettő

Negyvenhárom

Negyvennégy

Negyvenöt

Negyvenhat

Negyvenhét

Negyvennyolc

Negyvenkilenc

Ötven

Köszönetnyilvánítás

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 599 585 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caveat – SIL Open Font License

DM Serif Display – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Shadoes Into Light Two – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License