Grecsó Krisztián

Valami népi

– részlet –

© Grecsó Krisztián, 2022

Még visszanéztünk,
kék darazsak szálltak ott,
tüzesedett porban
jöttünk mint az állatok.

Nagy László

Fehérben fehér

(paralel történetek)

Tükör

A sértettségek homályába vész, a magánmitológiák része lett, ezért nem lehet hinni senkinek. Nincs kit megkérdezni róla, mikor kezdte el a fiatal Szerémi építeni a házát. Az egész telep akkoriban indult növekedésnek, a bálamadzaggal meghúzott utcák jelölték, milyen lesz ott a jövő.

A hetvenes évek vége, tán a nyolcvanas eleje volt, kézmeleg Kádár-korszak, a faluban mindenkinek akadt nagyobb baja is annál, mint hogy az egyik fiatal kőműves egyedül építgeti a házát. Kalákában, nagy svunggal volt szokásban, de a kőműves külön forma, azt csinál, amit akar. A mesterembereknek akkor is sokat elnéztek az emberek, és persze maguknak is sokat elnéztek, kevesen voltak, akiknek lett volna a rovásán.

Akkoriban nőttem föl én is, de már gimnáziumba jártam, amikor fölfigyeltem a Petőfi-telep nevezetességére, az örökké épülő házra, ami, ha feladvány lenne barkochbában, inkább lenne élőlény, mint tárgy.

Az István utca harmadik portáján nem múltak el nyomtalanul az évek, erdővé serdült a gaz, vastagodott, megkövült a dudva, a ház környékét megették az építőanyag-maradványok, a foszlott szigetelőanyagok, a szétbomlott huzalok, az eldőlt cseréprakás hulladéka, a raklapról leborult törött téglasalak. Az emberek eleinte nevettek rajta, aztán megszokták, hétköznapi lett, az állandóság jelképe, a nyugalom gúnnyal csodált emlékműve.

Szeréminek volt családja, szép gyerekek, okosak, feltűnően csinos feleség, a lány, a nagyobbik örökölte is az anyja alkatát, megállt az idő a faluban, ha térd fölé érő szoknyáját meglebbentette a lomha alföldi szél. Szerémit rendes embernek tartották, meg épeszű szakinak, humoránál volt, olvasott, technikumot végzett, a maga módján művelt ember, Krúdy Gyula rajongója. Imádott érzékien enni, pacalszaftot tunkolni, vígjátékokat nézni. Nem volt hétköznapi kőműves, és amikor övé volt a jövő, még nem is szekálta a komótosan épülő házért senki.

De amikor a jövő már a fia generációját is cserben akarta hagyni egy újért, akkor a család megelégelte a kálváriát. A gyerekek szétszéledtek a nagyvilágban, az asszony meg elköltözött a kiskonyhából, az örökké épülő ház megalázó árnyékából, a gyapotbálák és tetőgerendák nyomasztó raktárából.

Szerémi egy időre az út túloldalát is bevette. Alig néhány raklapnyi blokktéglával kezdte, de aztán jöttek az újabb és újabb porció cserepek, hiszen az előzőeket elverte a jég, kiszívta a nap, eldőltek vagy ellopták őket. Amikor a szomszédok nyomására kijött a hivatal néhány gépe, meg egy-két markos legény, szinte látványosság lett az eljárásból: ahogy a falu visszafoglalta magát. Nem hagyták, hogy Szerémi szörnyháza fölfalja az utcát. Ez után az akció után kapott különös patinát a magányos kőműves portája.

Én is akkoriban lettem a rajongója.

Az izmos bokrok, a karnyi vastagra, szinte kisfává erősödő gaznövények dzsungelében, az ecetfa és a tarack békés ligeteiben akkora lett a zsúfoltság, hogy azt már nem lehetett józan szavakkal leírni. Házfalmagasnyira állt az építőanyag-törmelék, és volt abban minden, csempe és konnektor, radiátorok és pozdorjalemezek, hungarocell és más remekül morzsolódó, porosodó anyagok.

Párállott, foszlott, oldódott, ami párállani, foszlani, oldódni tudott, és szálldostak a morzsák Isten szent ege alatt. Nekem olyan volt, mint egy apró, üvegbe zárt tájkép, egy pici gömb, amit fel lehet rázni, és akkor remeg, vibrál körülötte a hóesés.

Megcsodálhatták az arra járók a teremtés erejét, az anyag varázslatát. Miért maradnak ott, abban a szögben, olyan ferdén, kuszán, a saját súlyuktól megverten azok a kövér vascsövek? Miért nem dől le az egész, amikor már évek óta úgy néz ki, mintha egy óriás megbomlott szénakazla lenne? De a csövek, melyeknek évtizedek óta a forró vizet kellett volna engedniük magukban, a csövek, melyeken gyerekeknek, unokáknak kellett volna kapaszkodni, és megtanulni, mit jelent az a rigorózus magyar szó, hogy „forró”, a csövek, melyek az otthon melegét szerették volna megteremteni – maradtak.

Szívesen nézelődtem ott. Szerémi a Tisza-part Bruegelévé lett, a Petőfi-telepi tájkép aprólékosságával nem lehetett elég időt eltölteni, szinte mindig akadt egy-egy finom meglepetés. És amikor erről mesélek, nem Szerémi felszínes csodálóira gondolok, akik bicikliről vagy, még rosszabb, autóból vetettek egy futó pillantást A halál diadala megvalósulására.

Akik folyton csak azon nevettek (évek múlva szörnyülködtek), hogy egy fa belenőtt a vécékagylóba. Nem. Hanem azokról a műélvezőkről szeretnék szót ejteni, akiknek arra is volt erejük, hogy észrevegyék: a kagylón még évek múlva is ott lifegett (micsoda papír!, milyen minőségű ipari ragasztó!) a gyári csomagolás néhány cafatja. És az a pici zászló is fölkapaszkodott – a fa ágainak segítségével – a magasba.

És persze volt ott még valami. A gyönyörű zajok.

Szerémi örökké épülő háza életre kelt. A szél megszokta a járást, és értette, hogyan fütyülhet a csövekben, lóbálhatja, csapkodhatja a mindenhol megkapaszkodó fólia- és nejlonzászlókat. Az esőtől-naptól lötyögni, zörögni, törni kezdtek az ablakok, és a keretében vergődő ablak pergődobját bármelyik falubíró megirigyelte volna.

Szimfóniái a komolyabb kortárskomponista-versenyeken is megállták volna a helyüket, tűz, lehetőség és érzelem volt bennük: a folyton választás előtt álló ember, az önálló akaratával tehetetlenül küzdő teremtmény keserves dallamát játszotta el a ház, újra és újra.

Aztán minden megváltozott.

Szomorú, lapos évtizedek jöttek. Szerémi kiskonyhája kigyulladt. Szerencsére az örökké épülő házat a csodával nemcsak határos, de azonos módon – valószínűleg a szomszédok nagy bánatára – nem érte kár, de Szerémi úr még szerényebben élt attól kezdve.

A halál diadala valamiért belefagyott az új évezred első két évtizedébe. Mintha még a romlás is megunt volna odajárni. Akárhogy figyeltem, várakoztam ott, mélyedtem bele Szerémi nagyigényű tájképébe – hivatalosan persze azt figyelve, és szemem sarkából valóban így is volt, ahogy a lányom az utcára kiszálldosott töröktyúkokat meg a csibéket kergeti a boldogságtól kipirulva –, nem vettem észre semmi érdemi változást. A gaz is elfáradt, a téglák is meguntak eldőlni, nem volt ablaktábla, mi másodlagos jelentéssel tört volna tovább.

Úgy tűnt, Szerémi gigászi alkotása, A halál diadala megmerevedett, mint egy percek óta mosolygásra húzott száj fotózáskor. És mintha túl sok fényt kapott volna, vagy túl keveset, egyszerűen nem látszott az örökké épülő ház grandiózus nagyszerűsége, az életmű egyetlen egységre koncentrált, mégis oly terebélyes hatástörténeti lehetősége.

Mintha mindig félhomály lett volna az István utcában.

Sajnáltam Szerémit, de megbékéltem a helyzettel. Más, nagy művészek elfecsérelt életművéhez hasonlóan gyászoltam, bosszankodtam rajta, de volt valami méltányos az egészben, valami engesztelő, hogy valaki ekkora áldozatot hoz a könnyelműség és a feleslegesség oltárán.

Temérdek érdemes, Istennek tetsző prédát láttam én, az apámén kívül is.

Húsz év telt el így. Ebben a komor képtelenségben. A természet és a fizika csúfot űzött önmagából, a cseppkövek nem változnak lassabban, mint ahogy az örökké épülő ház észrevétlen elmozdulásairól beszélni lehet. A magányos kőműves egy keskeny csapáson, alig észrevehető kőporos, gazos korridoron osonhatott be a villany és víz nélküli kiskonyhába. Azt a reménytelen csapást takarta el a gazda, mintegy kapuként, egy rozsdás téglalapra kifeszített dróthálóval. Melyet – hogy el ne vigye a szél – biciklilakattal rögzített az egyik kis fához.

Gyakran járunk arra, a nagyszülőktől hazafelé bandukolva. Nyikorog a gyerekkocsi kereke, Szerémi úr illedelmesen, sőt kedvesen köszön, hangja basszus, úgy beszél, mint egy bemondó.

– Jó estét, kezit csókolom, siessenek, mert esőre áll! – mondta alkalomadtán, amikor a kijárási tilalomtól szorongva, nyolc tájban a dédi háza felé iparkodtunk.

– Köszönjük, Szerémi úr, az Isten áldja! – feleltem. És meleg otthonosságot éreztem.

Aztán a napokban, a járvány sokadik hullámának, valamelyik új variáns tombolásának közepén, a honvágytól és a szeretettől gyötrődve meglátogattuk anyámékat. És én majd kiugrottam a bőrömből, amikor a nélkülöző hónapok után hazafelé autózva megláttam a Szerémi-portát. Nem akartam hinni a szememnek, és olyan boldog kacagás hullámzott ajkaimon, mintha szűz lány lehettem volna egy pillanatra.

A lelkesedés forrósága és a szégyen hideg verejtéke egyszerre öntött el. Hogy lehettem ennyire balga, hogy nem gondoltam erre!

Az örökké épülő házon előbb nevettek, aztán megszokottá vált, majd újra önmaga paródiájává lett, és végül kíméletlenül lassan, szinte teljesen elfelejtették. Már azt sem tudták, hogy ott van. És mikor már eggyé lett a természettel, amikor maga lett a falu, mikor már mindenki úgy hitte, az örökké épülő ház a múlt, amikor már tényszerűen és véglegesen egy soha meg nem épülő ház lett belőle – két évtizednyi tökéletes tetszhalál után –, elmozdult a kép. És az újra élő kompozícióba megérkezett az eszményi képtelenség. Egy első ránézésre oda nem illő, túl modern, szürke blokktéglatömeg és tömbökbe csomagolva jó minőségű, tízcentis hungarocell szigetelőanyag.

Visszasétáltam.

A meghatottságtól elszorult torokkal néztem rá a képre. A csinos kötözőmadzagokra, melyek az új elemeket határolták el A halál diadala régi vonásaitól. És hirtelen észrevettem, hogy a régi kép is mennyit változott! Varázslatos, minden képzeletet fölülmúló volt a teremtő pusztulás! A türelem és a művészi fegyelem diadala volt ez, és az emberi teremtő akarat csodája úgy lebegett a rom fölött, mint egy részeg délibáb.

Micsoda húsz év volt ez, gondoltam, és végignéztem magamon.

Örökrangadó

(helyek)

Örökrangadó

Mérgező metaforák: tárgyakból, ízekből, félrenézésekből felgyűlő azonosítandók. A gyerekkorom.

A házunk a nyolcvanas évek elején épült, kalákában, ahogy tudott, a telepen egykoron szérű volt, évekig úgy tudtam, grófi, de miután kiderült, valami más, már nem érdekelt, milyen. Lapos, mély terület, házépítésre alkalmatlan. Azért költöztünk oda, mert közel volt, és apám az építéskor még szerelmesen rajongott Jusztikáért, az anyjáért, de mire a mondén csodának képzelt cifrapalota felépült – vagyis az elszabott családi ház örökké befejezetlenül maradt –, már sok-sok érzelme feloldódott az alkoholban.

A túlzó álmok és a kitűnni vágyás motiválta egyedi megoldások legtöbbje kudarccá lett, megannyi oktalanság, melyek egyenként is emlékeztettek a nagy indulatra, ami a szinte még kamasz fiú fejében izzott, de leginkább talán a harmonikaajtó fölöslegessége segített megérteni, milyen sok elszalasztott vagy annak gondolt lehetőség szorította akkoriban apám szívét.

Ábrándoztunk.

A szüleim úgy mesélték nekem, olyan falunk lesz, amit el lehet húzni, és akkor a nappali meg a háló egyetlen tágas térré egyesül, ahová gyakran összejöhet a nagy család, de hétköznapokon a szobák újra külön életet élnek majd. A valóságban ronda darab volt, és nem volt se fal, se ajtó, így anyámék hálószobája a nappali is lett egyben, rosszabb időkben apám dermesztő birodalma.

Mégis tud hiányozni. Az ember bármit képes megszeretni, szépnek látni, különösen, ha gyerek, és feltétlen hitét még nem repesztették meg a kételyek. És az ajtó apámnak tetszett, ami azt jelentette, hogy számomra gyönyörű volt, ráadásul, ha a szüleim nem látták, lehetett vele bújócskázni, zsilipeset játszani, lifteset, metrósat, buszosat, űrhajósat, bármi olyat, amin valamiféle bejárat van. Lehetett rángatni, csimpaszkodni rajta, és egészen hosszan át tudtam verni vele a pici gyermek öcsémet is – ha már elegem volt, hogy folyton a nyakamon lóg. Az ajtó a béke zászlaja is volt, ha kitártuk: apám jó passzban volt.

Akkor is nyitva volt, amikor életében egyszer mondott valamit egy írásomra. Kevés lehetősége volt rá, a korai verseimet nem szerette, a prózáimból meg csak az elejét olvashatta. A novella az Élet és Irodalomban jelent meg, ami mindennél nagyobb dolog, az életnél és az irodalomnál is. A címlapon látni a neved a teremtés csodájával ér fel, ráadásul a lapban egy hosszú prózám jelent meg.

Apám már a méretein is meglepődött, morogva, cuppogva olvasta, közben evett, rántott húst rágcsált magában, hajtogatta, gyűrte zsíros kézzel az újságot, amit én különben simogattam, becézgettem, de nem mertem rászólni, mert látható élvezettel olvasott, elmélyült, nevetett, ráncolta a homlokát, hümmögött. Amikor a végén anyám kérdőn ránézett, azt mondta neki:

– Ezt olvasd el, anyukám, sose halsz meg.

Ez volt a legszebb mondat, amit kaptam tőle, és akkor szerencsére nem értettem, hogy igazából pikírt akart lenni, csak nem sikerült. De mert nem értettük a célzást (anyám még jobban meghatódott a választól, mint én), apám zavarba jött a hálás reakcióinktól, és azonnal elfelejtette, hogy ezt igazából azért mondta, mert a novella kamasz hősei egy temetőben engednek perverz ösztöneiknek.

Akkor is jó formában volt – bár a harmonikaajtó, erre határozottan emlékszem, be volt húzva –, amikor életem egyik legfájóbb hibáját követtem el vele szemben.

Meccset néztünk az öreg fekete-fehér tévén. Alig lehetett kivenni, ki kivel van a pályán, mert akkoriban már mindenkinek volt színes készüléke, és a csapatok nem figyeltek rá, hogy monokrómban is eltérjenek a mezek – de azért jó volt újra focit nézni együtt.

Apám hajthatatlan MTK-drukker volt, és így gyerekként persze én is, még ha utáltam is, hogy egy alföldi faluban, ahol rajtunk kívül mindenki Fradi-drukker volt, éppen egy olyan csapatot kell szeretni, amit a legádázabb ellenségnek tartanak.

Apám meg persze azt nem értette, miért nem akarok más lenni, mint a buta tömeg. De én egyáltalán nem akartam más lenni, éppen ellenkezőleg, fel akartam oldódni, mint valami színtelen, szagtalan gáz.

Az az utolsó, közösen nézet „örökrangadó” nem azért volt kopott, mert nem színesben néztük, hanem mert már elment mellettünk az idő. Felnőttem, a bölcsészkarra jártam, az MTK–Fradi meg régen nem számított Meccsnek, nagybetűvel. Apámnak még jobban, mint nekem. De idővel az ő figyelme is el-elkalandozott, egyre élénkebben beszélgettünk, a franciaágyon feküdtünk mindketten, Koktél krékert ropogtattunk, boldog voltam, csacsogtam az apámmal, mire ő egyszerre elkomolyodott, és azt kérdezte, tényleg írtam-e egy drámát. Hogy az milyen különleges dolog. Hallja, meg is jelent. Elolvashatja-e.

Olyanná váltam, mint egy meteorológiai frontterület: egyszerre lángolt fel bennem egy leginkább a szerelemre és a hálára hasonlító érzés, hogy törődik velem (még életében sem mert ennyire megnyílni); és merevedtem bele, jéghidegen, az elvesztett pillanatba.

Én nem akartam különleges dolgokat. Még a saját drámámat sem. Csevegni szerettem volna, ahogy mindenki más, ahogy a boldog fradisták csinálják: péntek este, a tévé előtt, az apjukkal. És nekem még sosem jutott ilyesmiből. Nem akartam a hippi apa drámaíró fia lenni.

Nem akarok vagy nem tudok rá emlékezni, hogyan utasítottam vissza. Megkeseredett körülöttünk a levegő. Én görcsösen akartam locsogni tovább, ahogy addig tettük, ő meg próbált nem megszégyenülni. Ha már kiadta magát, nem adhatta fel ilyen könnyen. Tizenkilencre lapot húzott.

– Talán – motyogta –, mint egykori színpadi ember, adhatnék egy-két jó tanácsot.

Csodálkozva, lenézően néztem a járási szavalóversenyek kiöregedett hősére. „Hol van az már?!” – ez volt az arcomra írva.

Akadozva felelt ezután, nagy levegőket vett. Amikor egészen elakadt egy mondattal, lopva rápillantottam, és láttam, hogy nem is a meccset nézi. A harmonikaajtó libafoszöld végtelenségében bámulja mereven a semmit.

Istennek nehéz

(a pillangóhatás)

Istennek nehéz

Indulat nem vész el, csak átalakul. Ez az okmegmaradás törvénye. Minden valakiből következik és valakihez tart. Millió esemény – mint a drótkerítés szeme – kapaszkodik másik millió történésbe.

Akkor meg – gondolja erről Olivér, a Főtaxi negyvenes sofőrje, és középre meg előre simítja kesely, vékony szálú haját – mindegy.

Szerintem is mindegy – ezt meg én erősítem meg, G. K., mindentudó elbeszélő, aki a sorsok hálóját rángatom. És most belelátok a sofőr fejébe.

Olivér arra gondol, hogy sohasem hitte volna, hogy egyszer majd ő is úgy lapogatja a homlokára a haját, mint az apja, és emiatt annyira hasonlít rá, hogy a Lehel piacon, az emeleti kocsmából ösztönösen ráköszönnek az apja ivócimborái. Mert bár hevenyészve tudják, hogy a Karesz majd egy éve meghalt, de néha ráfelejtenek, pontosabban nem jut az eszükbe. Olivér nem köszön nekik vissza, csak néz rájuk gyűlölettel.

És ha egy-egy ilyen Lehel piacos ankét után otthon megkérdezi tőle Imre, a párja – aki már Olivér kínos hajviseletét sem érti –, hogy:

– De hát édesem, minek mentél oda?

Akkor azt a választ kapja:

– Mert a Lehelen van posta is.

De az igazsághoz semmi köze: Olivérnek nincs dolga a postán.

Az viszont kegyetlenül jólesik, ahogy marja a fájdalom, hogy mennyire kíméletlenül rossz tud lenni.

Egy séta idejére a saját apja lehet.

Elképzeli, hogyan hergelte fel magát annak idején az apja, megpróbál egészen ő lenni: mit érezhetett, miként borította el a szívét a harag. Aztán amikor hazament, belenyomta a fia fejét a párnába, addig az utolsó pillanatig, amikor már tényleg majdnem megfulladt. Az ájulás szélén elengedte, és egészen addig gurgulázva röhögött, amíg a kis Olivér öklendezett.

Biztosan már ilyenkor, az ivás kezdetén erre készült. Gomolygott benne a szadizmus és a gonosz vágy, meg persze titkon álmodott róla, hogy egyszer egy pillanatig tovább tartja majd. Hiszen a gyerek is ezt kérte már többször, vagy hagyja békén, vagy inkább fojtsa meg. És végre meg is kaphatná az a kis nyamvadék, amire vágyik, ez a semmire se jó kis nyápic, aki utál focizni, nem érdeklik a lányok, és már szinte most biztos, hogy komolyabb baj van vele.

A Bajcsy-Zsilinszky út felülnézetből, a drónok szemével, egy berendezett, maradéktalanul lebetonozott belvárosi pokol. Még távolabbról is túl aprólékosan van megrajzolva, arcpirítóan sok a stukkó.

Az Arany János utcai metrómegálló környékén légkalapács-orgonák fuvoláznak. A városnéző buszokra rálebeg a kőpor fullasztó felhője. A Bazilika mögött egy dél-koreai turistacsoportot próbál leterelni az idegenvezető. Andrea tegnap múlt harminc, és mint tavaly, idén is azt hazudta a cégnél, hogy nem bánta meg, hogy elhagyta a pedagóguspályát.

Andrea magát sajnálja, ezért elbambul. Pedig a bazilikalátogatás veszélyes üzem, délutánra a csapat nagy része ittas, és a józanok is fáradtak. De Andreának fáj, ráadásul megakad a tekintete egy taxison is, aki olyan dühösen, akkurátusan fésülgeti előre a haját, mint aki magától is undorodik, és amikor kész, fintorog magára a piperetükörben.

Jeges mosollyal figyeli a férfit, ismeri ezt az érzést, néha szabadnapokon ő is direkt elrondítja magát, és undorodva várja, hogy rosszabb legyen.

A taxidroszt első helyén parkoló autóban ebben a pillanatban jelez az okostelefon. Olivér visszahajtja a napellenzőt, beindítja a motort. A Gaál Mózes utcába hívják, az legalább tíz perc. Közben az első turisták már lecsellengtek a buszról, hangosan nevetgélnek a Bajcsy félig elszeparált bicikliútjának közepén, ahol eszetlen gyorsan hajtanak el a bringások.

Az egyik, bódult dél-koreai turistalányt, Sea-Junt majdnem elcsapja egy néma elektromos riska. Min-Jün rántja el, aki egy tévés vetélkedőben nyerte ezt az utat, korábban sohasem hallott Budapestről, és eddig a pillanatig nem is tetszett neki, de a rémült, sikoltó, sírva-nevető lány egy másodpercre a karjában marad, és Min-Jünt évek óta nem érzett forróság járja át.

A lány megrémül, zavarba jön, és ahelyett, hogy megköszönné, ledorongolja Min-Jünt, mit képzel. És mintha a fiú érintése poros lenne, lesöpri magáról.

A Bajcsy-Zsilinszky út közepén, a Bazilika mögött megtörténnek azok a dolgok, melyek oda voltak szánva. Az életek párhuzamossága megfeszül, és peng, mint egy húr.

Azután minden elmúlik. Andrea sikít, aztán üvölt, Min-Jün sértetten hátrébb lép, Olivér meglódul a buszsávban, a haját hátrafújja a huzat, és bár így látszik, milyen magasan kopasz, sokkal jobban néz ki. És nemcsak azért, mert nem hasonlít az apjára, hanem mert ilyenkor ösztönösen mosolyog, és nem gyűlöli magát azért, amiért a látens meleg, magától is undorodó apja rajta (és persze az anyján) vezette le minden keserűségét.

Az elbeszélői tekintet drónja elhagy mindent.

Az én szememen át önök most a budapesti Rezső teret látják. Hetek óta esik, a téren megtelepedtek a kacsák. És oda nézzenek! Igen, Grusz, a negyvenes férfi, a szerkesztő áll a Gaál Mózes utca sarkán. Fel-alá járkál. Mellette az a borostás férfi, Szív Ernő, a kollégája, a híres novellista. Alig néhány perce érkeztek meg egy öreg Toyotán a szerkesztőségbe, és ott Grusz belenézett a tükörbe.

És meglátta. Rendesen. Nem csak a telefonja kijelzőjén át. Megpróbálta elsimogatni. Nyomkodta. Olyan erővel, mintha csak víz szaporodott fel. Aztán húzogatta. Próbálta letépni. Ellépett a tükörtől, aztán vissza. Hátha már nincs ott. Nem olyan nagy. Hátha nem kell felfognia. Lecsillapodik a gyomra, és elmúlik a hányinger. Hátha ez nem a valóság, hiszen vele ilyen nem történhet. Mindenki mással igen, az nem is olyan nagy dolog. De hogy vele: olyan nincs. Hátha nem kell kimondania, megfogalmaznia, elhinne, hogy.

Negyedszerre is visszalép a tükörhöz, és akkor sem múlik el. Nagy, kemény daganat a nyakán. Életében először pánikrohamot kap: zokog, fuldoklik.

Amikor most látják őket beszállni, már negyedórája vártak a taxira, Gruszban tombolt a düh. A sofőrjük antipatikus pojáca, egész úton a haját lapogatja, kíméletlen lassan araszolnak Grusz jövője felé. Az ultrahangig még egy kerek órája van.

– Maga biztosan valami művész, soron kívül – mondja majd a doktornő, és hozzáteszi –, de ne reménykedjen, ez nem nyálkőelzáródás. – Ám ez még nem történt meg, még az autóban feszengnek, és a sofőrt okolják a tempóért.

Olivér szorong az ideges férfiaktól, láthatóan tart tőlük, és Grusz minél idegesebb, neki annál több hordalék van a szavaiban. Most már dadog, de mégsem bír csöndben maradni, neki van egy ismerőse, aki hasonlóan járt, vagyis hát csak volt, a múlt hónapban sajnos eltemették. Szív Ernő fulladozva parancsol rá, ezt hagyja abba. Olivér gyerekkora óta ilyen, ha ideges lesz, nem tud figyelni, ilyenkor nem érti, mi a baj, a kényszerei rabja, mesél tovább. Ránézésre nyaki áttétet emleget.

Grusz gyerekkora óta megdelejezett jófiú. Soha nem akart senkinek kellemetlenséget. Idegenek kényelmét féltette önmagától. Soha nem mert kiabálni, igazán még haragudni sem. Nehogy, akire haragszik, megharagudjon. De most rátör a csuklás, ki akar szállni a meglóduló kocsiból, önkívületben rángatja az ajtót, közben ő maga is csodálkozik önmagán. Majdnem jólesik ez az egész. A szokatlan indulat, hogy ő ezt meg meri csinálni. És ez a bátorság akkor is szívmelengető, ha valójában gyávaság.

Olivér ettől kikészül, még annyira sem tud koncentrálni, kifordul a sávból, és majdnem karamboloznak egy városnéző busszal. Csikorgás, égett, ijedt szag.

A batár, öreg busz talán tíz centire áll meg az autótól, amiben ülnek. Én, G. K, a mindentudó elbeszélő, látom Gruszt a kocsiban: nem ijedek meg, mert érzem is, amit érez, és már annyira fél, hogy nem fér több.

És persze azt is látom, hogy fenn, a busz emeleti részén átrendeződött kicsit az ülésrend. A Bazilika után Sea-Jun nem a helyére ül vissza, lelkiismeret-furdalása van, amiért olyan goromba volt a fiúval, aki pedig helyes, és megmentette. Min-Jün majd elrepül a boldogságtól, de hiába, képtelen megszólalni. És már éppen kibírhatatlanul kínos a közös hallgatás, amikor éleset fékez a busz, és Sea-Jun – ma már másodszorra – Min Jün kezében landol.

Hosszan és felszabadultan nevetnek.

Az okok és okozatok isteni lepkeszárnyai némán suhognak.

Sea-Junt azért fizette be erre a társasutazásra a húga, Harin, mert ő már türelmetlenül szeretne férjhez menni, de az apjuk keményfejű, konzervatív kisvárosi hivatalnok, és ragaszkodik hozzá, hogy előbb Sea-Junt vezesse valaki oltár elé. És bár Harin azon kívül mindent megtesz a nagyétvágyú vőlegényének, mégis retteg, hogy el fogja hagyni. Csak mert a nővére képtelen megismerkedni valakivel!

A fiatalok egy életre megjegyzik ezt az idegen, távoli helyet, Bjúdápészt varázslatos város, összehozta őket.

Majdnem egy év múlva ugyanitt, egy dunai sétahajózás közben, a Hableány nevű városnéző hajó fedélzetén kéri meg Sea-Jun kezét Min-Jün. Sea-Jun a Margit híd előtt nem sokkal, a kedvenc részüknél – szerelmes szemükben a Parlament sárga fénye tükröződik – igent mond.

Akkor is zuhog majd.

Grusz mögött a sugár és a kemó leírhatatlan pokla.

Mögöttük egy Viking nevű szállodahajó.

Istennek lenni nehéz.

Lombikok

(boldogságtörténetek)

Ráfekszik szívemre a sorsod

Hátravetett fejjel bámulok az ég felé, alig néhány másodperce csinálom, mégis gyülekezik és alattomosan el is indul a gerincem felől a zsibbadás, legszívesebben lefeküdnék a gyámhivatal melletti zsebkendőnyi fűbe, eleven kincse még a nyárnak, működni kezd bennem a kamaszkorban odaköltözött költő, látom, hogy az ég ádázan tépi magáról az inget, cibálja a felhők vékony szőttesét, tudok így beszélni magamban, mintha Nagy László duruzsolna a fejemben, most jöttem ki az ügyintézőtől, végtelen gyárudvaron kellett keresztülbaktatni, biztosan csinos kerámiákat vagy mérlegeket építettek ott egykoron, talán gyógyszert kevertek, vétkek s rossz jelek rohamozva, vöröslő téglafalak meleg bástyái, most reklámcégek meg kereskedelmi káefték, esetleg kábelszolgáltatók üzemelnek a felparcellázott irodákban, és a világon semmi hasznosat nem csinálnak, ami persze ebben a formában nem igaz, csak annyit hallottam efféléket apámtól, hogy amit én csinálok, haszontalan, hogy az írás nem munka, hogy már magam is elhiszem, édes husomra idejárnak, és ha végigmegy az ember az L alakú gyárlabirintuson, a betű talpánál végre ott a földhivatal meg a gyám-, az utóbbi az emeleten, oda sántikálnak föl a cigány asszonyok a rémült tekintetű gyerekekkel, akik elvileg semmit sem tudnak, gyakorlatilag meg mindent értenek, hogy ők most itt árvává lesznek pecsételve mindjárt, tele volt a váró, régóta várhattak ott a gyerekekkel, engem mégis azonnal behívtak, elöntötte a szégyen az arcomat, de nem mondhattam, hogy „másik osztály”, én kapok, nem elvesznek, bár valószínűleg tudták, gyerek nélkül érkező, negyvenes, úgynevezett jól szituált férfi mi a fészkes fenét akarhatna ott, mi mást, mint reményt, a földet bámulva bementem, és az első mondatig gusztustalanul kivételezettnek, isten kegyeltjének éreztem magam, de akkor megéreztem az indulatot az ügyintéző hangjában, a fegyelmezett, féken tartott gyűlöletet, amivel az aktánkat lapozgatta, majd elszédültem a fáradtságtól, napok óta alig aludtam, és még nem tudtam, hogy ez ezentúl így lesz, hogy megszűntek az életemben az átmenetek, nincsenek levegővételek, se eget bámulás hátravetett fejjel, hogy az, amit majd akkor csinálok, amikor kimegyek innen, nagyjából az utolsó lesz, de persze ekkor még eltiporva ülök ott, és legszívesebben azt mondanám a magától is undorodó nőnek, hogy el sem tudja képzelni az életemet, az önsajnálatomról meg megint eszembe jut az apám, hogy innen nézve az egész élete átmenet volt, mindig valami után volt és előtte, benne soha, az ügyintéző ekkor valamiért megkér, hogy menjek át a másik szobába, és a háta mögött nyíló apró ajtóra mutat, iroda az irodából, várjak ott, igazán s végleg téged várlak, zavartan átsomfordálok, viharvert asztal és néhány iskolai szék, öreg hűtő berreg, alig nézek körbe, benyit egy negyvenes, érzéki nő az ebédjével, szoláriumbarna bőr, kicsit sok alapozó, a púder egy része megült a szemráncaiban, ebédje otthoni csomagolás, fokhagymás káposztaszag, be akarja tenni az ételtárolót a mikróba, de én a sütő előtt állok, mert ki lettem küldve ide, mindketten zavarba jövünk, érdes tüllben gyere lassúdan; kietlen évek teltek el némán, aztán meg másfél óránk volt beérni a kórházba, a világon semmink se volt, de az isten szerelmére, nem rendezhettük be a tulajdonosa nélkül a szobát, gyerek nélkül szobát a horrorfilmekben rendeznek be, „elnézést”, mondom, és félrelépek, látom a nőn, hogy legszívesebben kimenne az étkezdéből, de ő van otthon, nem futamodhat meg, és nem is kérdezheti meg, mit keresek a hivatali ebédlőben, mert ez a rideg, közepesen mocskos tanulószoba nyilván az lehet, egyre édesebb a köményes káposzta szaga, nem reggeliztem, megkordul a gyomrom, a nő nem bírja tovább, elneveti magát, „engem ide kiküldtek”, nyögöm ki, nem felel, bólint, „jó étvágyat”, teszem hozzá, és talán még mondtam volna valamit, hiszen ekkor lett volna igazán érdekes, talán egy falatnyit perverz is, hogy mit csináltunk volna, hogy ő vajon elkezdett-e volna enni, én meg nézem, ahogy rág, vagy annyira nem nézem, hogy az igazából még izgatóbb, két idegen egy apró, rideg lyukban, de ekkor visszahívtak a nagyszobába, „ne haragudj, Ildike”, kiáltotta át az ügyintéző, úgy, hogy meg sem nézte, tényleg Ildike IKEA-s, pattinthatós szellőztetővel ellátott ételhordója forog-e maga körül a mikróban, „késett az ügyfél”, én meg széttártam a karomat, mert nem késtem, és különben sem tudom, hogyha késtem volna, akkor miért kellett büntetésből a menzaszobában várakoznom, horzsolj végig, s hagyj itt örökre, hosszú, kínos vallatás kezdődik, rengeteg papír, és mindegyik borzasztóan fontos, igazolások, leletek, ajánlások, engedélyek, egy élet múlik rajta, nekem ágyat kellene szerelnem, meg kipakolnom, egy párhuzamos dimenzióban pedig a kórházba menni, Judit betelefonált a kiadóba, hogy gyesre kéne mennie, „mikortól”, kérdezte nevetve Anna, az igazgató, mire Judit azt bírta mondani, negyedórán belül, és akkor már egy égkék szemű lány bújt hozzá, és csak akkor nem zokogott, ha fogta, és ő napokra dór oszlop lett, kosár, használati tárgy, szívverés, minden nővér bejött a szobába, és azt parancsolta, „anyuka, tegye le”, izzó kikerics-koszorúban, én letettem volna a helyében, mint az apám, mert ahogy ő, én is mindig másoknak akartam megfelelni, mindig azt akartam, hogy ne okozzak a teremtésnek gondot, hogy miközben gyűlölöm magamban a saját fajtámat, jó paraszt legyek, de Judit nem tette le a gyereket, úgy csinált, mint aki nem hallja, fehér vagyok, mint a jég verése, apám katonakorában csinált nekem egy hatalmas Leó-nyomatot, a jégkrém oroszlánjáról mintázta, élete első apai ajándéka volt, ami az utolsó is lett, soha semmit mást nem kaptam tőle, mint aki csontra vett fel inget, állok az óbudai teremtett ég alatt, nézem a felhőket, muszáj volt megállnom, az ügyintéző, aki mintha magától is tartott volna, akárha félt volna a saját haragjától, igyekezett kedves lenni, ettől még félelmetesebb lett, „hétvége előtt már nem megy”, ismételgette, én meg néztem rá, mint aki nem hallja, és vártam, hogy elintézze végre a papírt, amivel hétvége előtt megy, „lefagyott a rendszer”, csapott a billentyűkre ingerülten, így jobb volt, ehhez szoktam, ebben nőttem föl, hogy velem mindenki úgy beszél, ahogy akar, ezt már végre ismertem, a lesúlyozott indulatot nem értettem, azt a nyelvet nem beszélem, és ekkor értettem meg, hogy mi történik, hogy mi a jóisten zajlik velem éppen, hogy már nyílnak, szakadnak fölfelé a tudatalattim tárnái, a gyerekkorom elfeledettnek hitt éveiből rebbennek elő az emlékek, és úgy ülnek a vállamra, mint egy városi galamb, könnyedek, kicsik, mégis megrémülök tőlük, ott van szememben a számomra hatalmas Leó-nyomat sárgája, és nem értem, hogy kerültek az emlékek ide, pedig morog, vacog, fészkelődik a szívemben az apaság, és az apaság olyan, mint egy tükörben tükröződő tükör, ezer más apa van ott, mégis te látszol minden arcban, ráfekszik szívemre a sorsod, teljesen egynemű kék lesz az ég, egy percet sem álltam ott, máris elmerevedett a meszes, sugárkezelt nyakam, a táskámban ott lapul a papír, amivel megy, árva vagy, itt maradtam árván, és ekkor véget ér ez a hosszú pillanat, lehajtom a fejem, és elindulok a szabálytalanul leparkolt kocsi felé, dörögnek a lépteim, vonulok, mint pirkadatban őrült álom, hogy hazavigyem a kórházból a családomat.

Tartalom

Fehérben fehér

Kubikosok

Három gödör

Fehérben fehér

Tükör

A szegénység fonala

Örökrangadó

Világok határa

Engesztelő ajándék

Futás

Örökrangadó

Kopaszok

Egy tál pörkölt

Meghúzták

Mint egy patika

Anyám, én Rejtő Jenő vagyok

Édes nevem, okos nevem

Nem érdekel

Istennek nehéz

Negyvenkét év, huszonhat nap, tíz óra és harminchét perc

Istennek nehéz

Évfordulók

A csíkos pizsamák kora

Egy raklapnyi leborult Dragomán

Az à la carte valóság

Lombikok

Karodon vittél évekig

Boldogságtörténet

Ráfekszik szívemre a sorsod

Lombikok

Ablakszínházak

Bárcsak ne ettem volna meg

Negyvennégyes

A novellák kitalált történetek, a figurák fiktívek, a helyszíneken kívül bármilyen egyezés a valósággal a véletlen játéka.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Műszaki vezető Takács Klári
A borítót tervezte Baranyai (b) András
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4188 8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence