A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tahereh Mafi : Imagine Me

HarperCollins Children’s Books, New York, 2020

Fordította: Frei-Kovács Judit

Szerkesztette: Tihanyi Linda

Tördelte: Kovács Mária

Korrektor: Czene István és Füredi Erzsébet

Copyright © 2020 by Tahereh Mafi

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2023

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

ISBN 978-615-110-063-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Tara Weikumnak az elmúlt évekért

Ella Juliette

Az éjszaka legsötétebb óráiban madarakat hallok.

Hallom és látom őket, lehunyom a szemem, és érzem őket, tollak rebbennek a levegőben, nekifeszülnek a szélnek, hozzáérnek a vállamhoz, ahogyan leereszkednek, amikor leszállnak valahová. Többszólamú rikoltások hangzanak fel, majd visszhangzanak, felhangzanak, majd visszhangzanak…

Vajon hány lehet?

Több száz.

Fehér madarak, arany foltokkal, mintha koronát hordanának a fejükön. Repülnek. Átszelik az eget az erős, rezzenéstelen szárnyukkal, uralják a sorsukat. Azelőtt reménnyel töltöttek el. De ma már nem.

Soha többé.

Elfordulok a párnán, és belevájom az ujjaimat a gyapjú húsába, amikor elárasztanak az emlékek.

– Tetszenek? – kérdezi.

Egy nagy, tágas helyiségben vagyok, aminek földszaga van. Mindenhol fákat látok, olyan magasak, hogy kis híján elérik a nyitott mennyezet gerendáit és vezetékeit. Madarak, többtucatnyi, rikoltoznak, ahogy széttárják a szárnyukat. Rettenetesen hangosak. Kicsit rémisztőek. Igyekszem nem összerezzenni, amikor egy hatalmas, fehér madár elröppen mellettem. Ragyogó, neonzöld karperec világít az egyik lábán. Mindannyian ilyet viselnek.

Ennek nincs semmi értelme.

Emlékeztetem magam, hogy nem léptünk ki az épületből – a fehér falakra, a betonpadlóra a lábunk alatt –, és zavartan felnézek az anyámra.

Még soha nem láttam anyát ennyit mosolyogni. Általában akkor mosolyog, amikor apa a közelében van, vagy amikor apa és ő a sarkon túl sugdolóznak valamiről, de most csak kettesben vagyunk itt egy rakás madár társaságában, és anyám olyan boldog, hogy úgy döntök, nem foglalkozom a furcsa érzéssel a gyomromban. Minden jobb, ha anyának jó a kedve.

– Igen – hazudom. – Nagyon tetszenek.

Felcsillan a szeme.

– Tudtam, hogy így lesz. Emmaline-t nem érdekelték, de te… Te mindig jobban lelkesedtél, nem igaz, drágaságom? Egyáltalán nem hasonlítasz a nővéredre. – Ez valamiért rosszul hangzik. Látszólag nem volt rosszindulatú megjegyzés, valahogy mégis annak érzem.

Összehúzom a szemöldökömet.

Még mindig igyekszem rájönni, mi folyik itt, amikor anyám újra megszólal:

– Annyi idős lehettem, mint te, amikor megkaptam az első madaramat. Akkoriban annyira sokan voltak, hogy nem tudtunk megszabadulni tőlük. – Anyám felnevet, és nézem, ahogyan az egyik madarat figyeli repülés közben. – Az egyikük a házunk melletti fán lakott, és rikoltozni kezdte a nevemet, valahányszor elmentem a fa alatt. El tudod ezt képzelni? – Miközben felteszi a kérdést, elhalványul a mosolya.

Végül odafordul hozzám, és rám szegezi a tekintetét.

– Már csak egy hajszál választja el őket a kihalástól. Ugye érted, hogy ezt miért nem hagyhatom?

– Persze – felelem, de megint hazudok. Nem sok mindent értek anyával kapcsolatban.

Anyám bólint.

– Különleges teremtmények. Intelligensek. Tudnak beszélni, táncolni. És mindegyikük koronát hord. – Újra elfordul tőlem, a madarakban gyönyörködik, ahogyan az összes dologban szokott, amelyek a munkájához kellenek: örömmel. – A sárgabóbitás kakadu egy életre választ magának párt – jegyzi meg. – Akárcsak apád és én.

A sárgabóbitás kakadu.

Hirtelen megborzongok, amikor váratlanul meleg ujjak simítanak végig a gerincoszlopomon.

– Szerelmem! – hallom Aaron hangját. – Minden rendben?

Amikor nem felelek, megfordul, ropog alatta a lepedő, és belevon a homorulataiba, a teste körém fonódik. Meleg és erős, és miközben a keze végigsimít a felsőtestemen, nem nézek rá, pusztán békére lelek a jelenlétében, a biztonságban, amit az ölelése jelent. Az ajka a bőrömhöz ér, végigpásztázza a nyakamat, olyan finoman, hogy forró és hideg szikrákat gyújt bennem egészen a lábam ujjáig.

– Megint az történik? – kérdezi.

Anyám Ausztráliában született.

Azért tudom, mert egyszer elmesélte, és mert most már – annak ellenére, hogy minden erőmmel megpróbáltam ellenállni a visszatérő emlékeknek – képtelen vagyok elfelejteni. Azt is elmesélte, hogy a sárgabóbitás kakadu is Ausztráliából származik. A tizenkilencedik században hozták be Új-Zélandra, de az anyám, Evie, nem ott ismerte meg őket. Még otthon szeretett bele ezekbe a madarakba, otthon, amikor – elmondása szerint – az egyikük megmentette az életét.

Ezek a madarak kísértettek álmaimban.

Ezek a madarak, amelyeket egy őrült nő tenyésztett és tartott fogságban. Zavarba jövök, amikor felismerem, hogy ragaszkodom ezekhez a képtelenségekhez, a gyatrán kiselejtezett, régi emlékek megfakult, eltorzult maradványaihoz. Ennél többet reméltem. Többről álmodtam. A csalódástól gombóc gyűlik a torkomba. Nem tudok nyelni.

És aztán

megint

Érzem.

Megdermedek, amikor elfog a hányinger, amely megelőzi a látomásokat, hirtelen szorítás a gyomromban, ami azt jelzi, hogy van itt még más is, mindig van valami más.

Aaron közelebb húz magához, a mellkasához szorít.

– Lélegezz! – suttogja. – Itt vagyok, szerelmem. Itt vagyok melletted.

Ráhagyatkozom, és lehunyom a szemem, miközben cikáznak a gondolataim. Ezek az emlékek ajándékok Emmaline-tól, a nővéremtől. A testvéremtől, akire nemrégiben találtam rá, akit most próbálok újra felépíteni saját magamban.

Annak ellenére, hogy a szüleink kitartóan igyekeztek megszabadítani az elménket a kegyetlenkedéseik bizonyítékaitól, Emmaline-nak sikerült föléjük kerekedni. A pszichokinetikus képessége segítségével visszaadta az emlékeket, amelyeket elloptak tőlem. Ezt az ajándékot kaptam tőle – az emlékezés ajándékát –, hogy megmenthessem magam. Hogy megmenthessem őt. Hogy megállítsam a szüleinket.

Hogy megmentsem a világot.

De most, miután alig sikerült megmenekülnünk, ez az ajándék inkább átok. Az elmém minden egyes órában újjászületik. Megváltozik. És folyamatosan ostoroznak az emlékek.

Úgy tűnik, a halott anyámat képtelenség elhallgattatni.

– Kismadaram! – suttogja, és a fülem mögé tűr egy hajtincset. – Eljött az idő, hogy te is kirepülj a fészekből.

– De én nem akarok elmenni – felelem, és remeg a hangom a félelemtől. – Itt akarok maradni veled, apával és Emmaline-nal. Még mindig nem értem, miért kell elmennem.

– Nem is kell értened – válaszolja gyengéden.

Kellemetlenül megdermedek.

Anyám nem kiabál. Soha életében nem emelt kezet rám, soha nem kiabál, és nem minősít. Nem tesz semmi olyat, mint Aaron apja. De anyámnak nem is kell kiabálnia. Időnként egyszerűen mond valamit, olyasmit, mint hogy „nem is kell értened”, amiben van valami figyelmeztetés, egyfajta véglegesség, ami megrémiszt.

Érzem, hogy könnybe lábad a szemem, és…

– Nehogy sírni kezdj nekem! – mondja. – Ehhez már túl nagy vagy.

Szipogok egyet, és visszanyelem a könnyeket. De a kezem továbbra is remeg.

Anyám felnéz, és int valakinek, aki a hátam mögött áll. Megfordulok, és megállapítom, hogy Paris az, Mr. Anderson, aki a bőröndjeim mellett vár. A tekintetében nincs semmi kedvesség. Semmi melegség. Elfordul tőlem, és anyámra néz. Annyit sem mond, hogy „Szia!”

Aztán megszólal:

– Maxnek sikerült mindent elrendeznie?

– Ó, napok óta készen áll. – Anyám az órájára pillant. – Ismered Maxet – teszi hozzá, és halványan elmosolyodik. – Mindig maximalista volt.

– Csak akkor, ha meg akar felelni neked – jegyzi meg Anderson. – Még életemben nem tapasztaltam, hogy egy felnőtt férfi így rajongana a feleségéért.

Anyám mosolya felragyog. Úgy fest, mintha mondani akarna valamit, de közbeszólok:

– Apáról beszéltek? – kérdezem, és hevesen kalapál a szívem. – Apa is ott lesz?

Anyám meglepve felém fordul, mintha meg is feledkezett volna arról, hogy ott vagyok. Aztán visszafordul Mr. Andersonhoz.

– Jut eszembe, hogy van Leila?

– Jól – feleli Mr. Anderson, de valamiért ingerültnek hangzik.

– Anya? – kérdezem, és újra az a veszély fenyeget, hogy könnyekben török ki. – Apa is mellettem lesz?

De úgy tűnik, anyám meg se hallja, amit mondok. Továbbra is Mr. Andersonnal beszélget.

– Max mindent elmagyaráz, amikor megérkeztek, és a legtöbb kérdésedre választ ad majd. Ha mégis lenne valami, amire nem tud válaszolni, az valószínűleg túlmutat a hatáskörödön.

Mr. Anderson hirtelen ingerültnek tűnik, de nem mond semmit. Anya sem mond semmit.

És ezt képtelen vagyok tovább elviselni.

Potyognak a könnyeim, és a testem olyan hevesen rázkódik, hogy alig jutok levegőhöz.

– Anya! – suttogom. – Kérlek, válaszolj…

Anya a vállamra teszi a hűvös, kemény kezét, és azonnal kővé dermedek. Elhallgatok. Nem néz rám. Nem is fog rám nézni.

– Ezt is el tudod intézni – mondja. – Ugye, Paris?

Mr. Anderson szeme rám szegeződik. Olyan kék. Olyan hűvös.

– Persze.

Hirtelen eláraszt a forróság. Hatalmába kerít a düh, amely egy pillanatra felülkerekedik a rémületemen.

Gyűlölöm őt.

Úgy gyűlölöm, hogy valami történik velem, amikor ránézek – és a hirtelen érzelemváltozás felbátorít.

Visszafordulok anyámhoz, és újra próbálkozom.

– Emmaline miért maradhat? – teszem fel a kérdést, és dühödten törölgetni kezdem az arcomat. – Ha már el kell mennem, nem mehetnénk legalább együ…

De elharapom a mondatot, amikor észreveszem a nővéremet.

Felém pislog a résnyire nyitott ajtó mögül. Nem szabadna itt lennie. Anya mondta.

Az úszásórán kellene lennie.

Mégis itt van, a hajából csöpög a víz a padlóra, a szeme olyan kerek, akár a telihold. Megpróbál mondani valamit, de túl gyorsan mozog a szája, így nem tudom kivenni. És akkor, mintha a semmiből érkezne, bizsergő borzongás fut végig a gerincemen, és meghallom a hangját, éles és idegen…

Hazudnak.

HAZUDNAK.

ÖLD MEG MINDANNYIUKAT!

Kinyitom a szemem, és alig kapok levegőt, zihálok, és a szívem hevesen dobog. Warner közel húz magához, és csitítgat, miközben simogatja a karomat, hogy megnyugtasson.

Csorog a könnyem, és reszkető kézzel megtörlöm az arcomat.

– Utálom ezt – suttogom, és elborzadok attól, hogy mennyire remeg a hangom. – Úgy utálom! Utálom, hogy folyton ez történik. Utálom, hogy ezt műveli velem – magyarázom. – Egyszerűen utálom.

Warner Aaron felsóhajt, és a vállamhoz nyomja az ajkát, lehelete csiklandozza a bőrömet.

– Én is utálom – jegyzi meg gyengéd hangon.

Óvatosan megfordulok az ölelésében, és csupasz mellkasához szorítom a homlokomat.

Még nem telt el két nap, amióta elmenekültünk Óceániából. Mindössze két napja öltem meg a saját anyámat. Két napja találkoztam mindazzal, ami maradt a nővéremből. Csak két nap telt el azóta, hogy újra fenekestül felfordult az életem, ami lehetetlennek tűnik.

Két nap, és megint minden lángokban áll körülöttünk.

Ez a második éjszakánk a Menedékben – a lázadó csoport főhadiszállásán, amelyet Castle lánya, Nouria és a felesége, Sam vezet. Úgy tűnik, itt biztonságban vagyunk. Itt levegőhöz kellene jutnunk, és összeszedni az erőinket az elmúlt néhány hét pokla után, de a testem nem hajlandó lecsillapodni. Az elmémet megtámadják, és birtokba veszik az emlékek. Azt hittem, az új emlékek rohama végül elcsitult, de az elmúlt huszonnégy órában szokatlanul heves támadás vette kezdetét, és úgy tűnik, én vagyok az egyetlen, aki ilyen problémával küzd.

Emmaline mindannyiunkat – az összes főparancsnok gyermekét – megajándékozott az emlékekkel, amelyeket a szüleink elloptak tőlünk. Egymás után ráébredtünk az igazságra, melyet a szüleink mélyen eltemettek, és egymás után visszatértünk a normális életbe.

Mindenki, kivéve engem.

A többiek azóta továbbléptek, helyretették a történteket, értelmet találtak az árulásban. Az én elmém azonban továbbra is bizonytalan. Megzabolázhatatlanul cikáznak a gondolataim. Mindazonáltal senki más nem veszített annyit, mint én; nem kell annyi mindenre emlékezniük. Még Warnernek – vagyis Aaronnak – sem kellett ilyen részletekbe menően újraalkotnia az életét.

És ez kezd megijeszteni.

Úgy érzem, mintha a történetemet folyamatosan újraírnák, végtelen bekezdéseket radíroznak ki, majd sietősen újraalkotják őket. Régi és új képek – emlékek – rakódnak egymásra, amíg a tinta végül összefolyik, széttöredezve a jeleneteket valami új és érthetetlen forgatókönyv mentén. Időnként a gondolataim csak zavaró hallucinációknak tűnnek, és olyan heves rohamban törnek rám, hogy attól félek, helyrehozhatatlan károkat okoznak.

Mert valami megváltozik bennem.

Minden új emlék olyan érzelmi töltettel csap le rám, amely a lelkem mélyéig hatol, és újrarendezi az elmémet. Csak fel-felvillanva érzem ezt a fájdalmat – a gyengeségben, az émelygésben, a zavartságban –, de nem akarok túl mélyen belegondolni. Nem akarom túl közelről megvizsgálni. Az igazság az, hogy nem akarok hinni a saját félelmeimnek. De íme, az igazság: egy kilyukadt gumi vagyok. És valahányszor megpróbálnak felpumpálni, egyszerre leszek teltebb és laposabb.

Felejtek.

– Ella?

Félelem szivárog az ereimbe, elönti a nyitott szememet. Eltart egy pillanatig, amíg eszembe jut, hogy a nevem Juliette Ella. És minden egyes alkalommal hosszabb ez a pillanat.

Az a veszély fenyeget, hogy pánikba esem…

Sikerül legyűrnöm.

– Igen? – felelem, és ráveszem magam, hogy vegyek egy nagy levegőt. – Igen.

Warner Aaron megdermed.

– Szerelmem! Mi a baj?

– Semmi – hazudom. A szívem hevesen kalapál, túl hevesen. Nem tudom, miért hazudok. Kudarcra ítélt próbálkozás: hiszen Aaron képes érzékelni minden érzésemet. Egyszerűen el kellene mondanom neki. Nem tudom, miért nem mondom el neki. Tudom, miért nem mondom el neki.

Várok.

Arra várok, hogy kiderüljön, elmúlik-e, hogy a lékek az emlékezetemen pusztán apró félresiklások-e, amelyeket egyszerűen helyes irányba kell terelni. De azzal, ha kimondanám, túl valóságosnak tűnnének, és amúgy is túl korai lenne még kimondani, átadni magam a félelemnek. Elvégre még csak egy napja kezdődött. Valójában csak tegnap tűnt fel, hogy valami nincs rendben.

És azért tűnt fel, mert elkövettem egy hibát.

Jobban mondva, hibákat.

Odakint üldögéltünk, és a csillagokban gyönyörködtünk. Nem tudom, láttam-e már a csillagokat ilyen élesen és tisztán. Későre járt, olyan későre, hogy valójában már nem is éjszaka volt, hanem inkább kora reggel, és szédítő látványban volt részünk. Teljesen megdermedtem. Egy bátor szellő behatolt a közeli erdőbe, a fák kellemesen duruzsoltak. Tele volt a hasam tortával. Warnernek olyan illata volt, mint a cukornak, mint a testet öltött dekadenciának. Szinte megrészegültem az örömtől.

– Nem akarok várni – szólalt meg Warner, és megfogta a kezemet, majd megszorította. – Egy percet se várjunk tovább!

Értetlenül felnéztem rá.

– Mire?

Mire?

Mire?

Hogy felejthettem el, ami mindössze néhány órája történt? Hogy felejthettem el, hogy megkérte a kezemet?

Csak egy kis botlás volt. Olyan érzés volt, mint egy tévedés. Ahol azelőtt egy emlék volt, hirtelen űr támadt, egy lyuk, amely csak addig maradt meg, amíg sikerült újabb átrendezésre sarkallni a dolgokat.

Felocsúdtam, és minden eszembe jutott. Warner nevetett.

Én nem.

Elfelejtettem, hogy hívják Castle lányát. Elfelejtettem, hogy jutottunk a Menedékbe. Teljes két percig nem jutott eszembe, hogy egyáltalán hogyan menekültem el Óceániából. Ám ezek a kihagyások mindig átmenetiek voltak; természetes botlásnak tűntek. Csak összezavarodtam, ahogy az elmém eltompult, elbizonytalanodtam, miközben az emlékek felszínre törtek, aztán újra elsüllyedtek, és megfakultak. Azt hittem, egyszerűen csak fáradt vagyok. Hogy túl sok minden történt. Nem vettem komolyan egészen addig, amíg ott ültem a csillagok alatt, és nem jutott eszembe, hogy megígértem valakinek, vele töltöm az egész hátralévő életemet.

Szégyen.

Olyan heves szégyent éreztem, hogy azt hittem, összeroppanok az erejétől. Még most is elönti a forróság az arcomat, és rájövök, mennyire megnyugtat, hogy Warner nem lát a sötétben.

Aaron, nem Warner.

Aaron.

– Nem tudom megmondani, hogy félsz, vagy zavarban érzed magad – állapítja meg Aaron, és lágyan kifújja a levegőt. Úgy hangzik, mintha nevetne. – Talán Kenji miatt aggódsz? Vagy a többiek miatt?

Teljes szívemből belekapaszkodom ebbe a féligazságba.

– Igen. Kenji miatt. És James meg Adam miatt.

Kenji kora reggel ágynak esett. Hunyorogva kilesek az ablakon a világító holdra, és eszembe jut, hogy már jócskán elmúlt éjfél, ami gyakorlatilag annyit jelent, hogy Kenji már tegnap reggel óta beteg.

Ez mindannyiunkat megrémisztett.

A nyugtatók, amelyeket Nazeera adott neki, amikor átszelték a fél világot a 45-ös szektortól Óceániáig, túl erősnek bizonyultak, és a barátomnak azóta bizonytalan az állapota. Végül összeomlott – az ikrek, Sonya és Sara megvizsgálták, és azt mondják, rendbe fog jönni –, de nem sokkal ezután megtudtuk, hogy Anderson elkezdte begyűjteni a főparancsnokok gyerekeit.

Adam, James, Lena, Valentina és Nicolás mindannyian Anderson fogságában sínylődnek.

Jamest is elfogta.

Felemésztő, rémes napok voltak. Felemésztő, rémes hetek.

Valójában hónapok.

Évek.

Vannak olyan napok, amikor bármilyen messze is nyúlok vissza, nem jut eszembe olyan idő, amikor minden jó volt. Bizonyos napokon a boldogság, amit éreztem, csak bizarr álomnak tűnik. Tévedésnek. Túl valóságosnak és töredezettnek, a színek túl élesek, a zajok túl hangosak.

Puszta agyszüleményeknek.

Mindössze napok teltek el azóta, hogy megvilágosodtam, és végül megkönnyebbülhettem. Csak néhány napja történt, hogy végül úgy éreztem, magam mögött hagytam a legrosszabbat, hogy a világ tele van ígéretekkel, hogy a testem erősebb, mint valaha, és amióta az eszemet tudom, az elmém még soha nem volt ilyen éles, teljes és felkészült.

De most

De most

De most úgy érzem, mintha két kézzel kapaszkodnék az épelméjűség egyre halványodó széleibe, a józan észbe, ebbe a csalóka, szeszélyes barátba, aki mindig összetöri a szívemet.

Aaron közel húz magához, és én hozzásimulok, hálás vagyok a melegségéért, az erős, megnyugtató karjáért, amely körülfon. Veszek egy mély, megnyugtató lélegzetet, aztán kifújom. Belélegzem a bőre gazdag, szédítő illatát, amely a gardénia aromáját idézi, és valahogyan mindenhová követi őt. Másodpercek telnek el tökéletes csendben, csak hallgatjuk egymás légzését.

Lassan lecsillapodik a szívverésem.

Felszáradnak a könnyeim. A félelem egy szusszanásnyi szünetet tart. A rettegés figyelmét eltereli egy elröppenő pillangó, és a szomorúság szundít egyet.

Egy kis ideig nincs egyéb, csak ő és én – mi ketten –, és mindent érintetlenül megőriz a sötétség.

Már akkor is tudtam, hogy szeretem Warnert Aaront, mielőtt mindez megtörtént volna – mielőtt a Regeneráció fogságba ejtett bennünket, mielőtt elszakítottak egymástól, mielőtt megismertük a közös történetünket –, de ez a szerelem mégis új, friss, a mélységei feltérképezetlenek és bejáratlanok. És ebben a röpke pillanatra felcsillanó ablakban, amikor az emlékezetemben tátongó lyukak teljesen összeforrtak, a dolgok megváltoztak kettőnk között. Minden megváltozott kettőnk között. Még ebben a pillanatban is érzem, akkor is, ha hallom a hangokat a fejemben.

Itt.

Ezt.

Ahogy a csontjaim a csontjaiba olvadnak. Ez az otthonom.

Érzem, hogy hirtelen megdermed, és aggodalmasan elhúzódom tőle. Nem látom tisztán a vaksötétben, de érzem, ahogy libabőrös lesz a karja, amikor azt mondja:

– Mi jár a fejedben?

Elkerekedik a szemem, a felismerés elsöpri az aggodalmamat.

– Te.

– Én?

Újra sikerült bezárnom a kettőnk közt megnyíló rést. Bólintok, az arcom végigsimítja a mellkasát.

Aaron nem szól semmit, de hallom a szívét, zakatol a néma csöndben, és végül hallom, ahogyan kifújja a levegőt. Súlyos, reszketeg hang, mintha túl régóta tartotta volna már vissza a lélegzetét. Bárcsak látnám az arcát! Nem számít, mennyi időt töltöttünk már el együtt, még mindig megfeledkezem róla, hogy képes érezni, amit érzek, különösen az ilyen pillanatokban, amikor a testünk egymásba olvad.

Gyengéden végigsimítok a hátán.

– Azon gondolkodom, hogy mennyire szeretlek.

Aaron szokatlanul mozdulatlanná dermed, de csak egy pillanatra. Aztán megérinti a hajamat, az ujjai lassan simogatják a fürtöket.

– Érzed? – kérdezem.

Amikor nem válaszol, újra elhúzódom tőle. Pislogni kezdek a sötétben, amíg végül képes vagyok kivenni a szeme csillogását, a szája körvonalát.

– Aaron?

– Igen – feleli, de a hangja nem túl meggyőző.

– Igen, érezted?

– Igen – erősíti meg.

– És milyen érzés?

Felsóhajt, majd hanyatt fordul. Olyan sokáig hallgat, hogy egy idő után arra gondolok, talán nem is fog válaszolni. Aztán gyengéden azt mondja:

– Nehéz megmagyarázni. Gyönyörteljes érzés, olyan közel áll a fájdalomhoz, hogy néha nem tudom a kettőt megkülönböztetni.

– Ez rémesen hangzik.

– Nem – vágja rá. – Csodálatos.

– Szeretlek.

Aaron élesen beszívja a levegőt. Még a sötétben is látom, ahogy összeszorítja az állkapcsát – a feszültséget –, miközben a mennyezetet bámulja.

Meglepve felülök.

Aaron reakciója olyan természetes, hogy nem is tudom, eddig hogyan nem vettem észre. De talán ez mégis új. Talán valami tényleg megváltozott kettőnk között. Talán még soha nem szerettem ennyire. Úgy hiszem, ez logikusan hangzik. Mert ha belegondolok, amikor valóban belegondolok, mennyire szeretem, mindazok után, amiken keresztülmentünk…

Újabb hirtelen, éles levegővétel. Aztán idegesen felnevet.

– Hűha! – jegyzem meg.

A tenyerével eltakarja az arcát.

– Ez már rényleg szörnyű gyötrelem.

Elmosolyodom, nevethetnékem támad.

– Hékás! Ez…

Görcsbe rándul a testem.

Heves borzongás fut végig a bőrömön, és a gerincem megfeszül, a csontjaimat láthatatlan kötelek kötik gúzsba, a szám kővé dermed a mondat közben, és próbálok levegőhöz jutni.

A forróságtól elhomályosul a látásom.

Nem hallok semmit, csak valami állandó, hatalmas zuhatagot, fehér vizet, tomboló szelet. Nem érzek semmit. Nem gondolok semmit. Semmi vagyok.

A lehető legparányibb pillanatig…

Szabad vagyok.

A szemhéjam kinyílik, lezárul, kinyílik, lezárul, kinyílik, lezárul, egy szárny vagyok, két szárny, lengőajtó, öt madár…

Tűz éled a belsőmben, majd lángra gyúl.

Ella?

Megszólal a fejemben a hang, fürgén és élesen, mintha nyilat lőttek volna az agyamba. Tompán észlelem, hogy fájdalmat érzek – sajog az állkapcsom, a testem továbbra is természetellenes pózban feszeng –, de nem törődöm vele. A hang újra próbálkozik:

Juliette?

Belém hasít a felismerés, mintha kést döfnének a térdembe. Az elmémet elárasztják az emlékek a nővéremről: csont és kocsonyás bőr, úszóhártyás ujjak, összenőtt száj, vak szem. A teste a víz alatt lebeg, hosszú haja, akár egy angolnaraj. Furcsa, testetlen hangja belém hasít. Ezért szavak nélkül annyit mondok:

Emmaline?

Elárasztanak az érzések, a húsomba vájó ujjak, a bizsergés végigfut a bőrömön. Minden porcikámban érzem, mennyire megkönnyebbült. Az ízét a számban. Megkönnyebbült, hogy megismertem, megkönnyebbült, amiért megtalált, megkönnyebbült, megkönnyebbült, megkönnyebbült…

Mi történt? – kérdezem.

Képek özöne árasztja el az agyamat, amíg az süllyedni nem kezd a nyomás alatt, én magam is vele süllyedek. Az emlékei megfojtják az érzékszerveimet, eltömítik a tüdőmet. Fuldokolni kezdek, miközben megrohamoznak az érzések. Látom Maxet, az apámat, aki vigasztalhatatlan a felesége elvesztése után; látom Ibrahim főparancsnokot, miközben dühöngve toporzékol, és azt követeli Andersontól, hogy gyűjtse össze a többi gyereket, mielőtt túl késő lenne; látom Emmaline-t, akiről átmenetileg megfeledkeznek, ahogy megragadja a kínálkozó lehetőséget…

Felszisszenek.

Evie úgy intézte a dolgokat, hogy csak ő vagy Max tudja irányítani Emmaline képességeit, és miután Evie meghalt, a beépített biztonsági rendszerek meggyengültek. Emmaline rájött, hogy az anyánk halálával megnyílt egy kis ablak – átmenetileg képes lehet visszaszerezni a hatalmat a saját elméje fölött, mielőtt Max helyreállítaná az algoritmust.

Ám Evie túlságosan alapos munkát végzett, Max pedig túl gyorsan reagált. Emmaline csak részben járt sikerrel.

Haldoklom, mondja most nekem.

Haldoklom.

Minden feltoluló érzelem gyötrelmes támadás. Úgy érzem, mintha a húsomat tépnék. Mintha a gerincem cseppfolyóssá vált volna, a szemem megvakult és ég. Érzem Emmaline-t – a hangját, az érzéseit, a látomásait –, sokkal erősebben, mint korábban, mert ő maga is erősebb, mint korábban. A puszta tény, hogy sikerült visszanyernie az erejéből annyit, hogy rám találjon, azt bizonyítja, hogy legalább részben sikerült függetlenednie, kikerülnie az őrizet alól. Max és Evie vakmerő módon számtalan kísérletnek vetették alá a nővéremet az elmúlt hónapok során, megpróbálták megerősíteni, annak ellenére, hogy a teste lassan felmondta a szolgálatot. És ez – ez! – a következménye.

Ilyen közel lenni hozzá felér egy kínzással.

Azt hiszem, felsikoltottam.

Tényleg sikoltottam?

Minden, amit Emmaline-nal kapcsolatban gondoltam vagy éreztem, elviselhetetlenül kiéleződik; a jelenléte vad, lélegzetelállító, és reszketve testet ölt az idegszálaimban. Hangok és érzetek villannak fel a szemem előtt, csapnak át a testemen. Hallom, ahogy egy pók igyekszik előre a fapadlón. Megfáradt molylepkék vonszolják a szárnyukat a falakon. Egy egér összerezzen, majd elcsendesedik álmában. Porszemek ütköznek az ablaknak, érdekes mintákat rajzolnak az üvegre.

A szemem hevesen forog, mintha kiszabadult volna a koponyámból.

Érzem a nyomasztó súlyát a hajamnak, a végtagjaimnak, a saját húsomnak, amely körbevesz, mint valami celofán, egy bőrkoporsó. A nyelvem, a nyelvem döglött gyík, amely csapdába esett a számban, nyers és nehéz. A finom szőrszálak a karomon felmerednek és imbolyognak, felmerednek és imbolyognak. Olyan erősen ökölbe szorítom a kezemet, hogy a körmöm a tenyerem puha húsába váj.

Valaki rám teszi a kezét. Hol? Vagy én vagyok az?

Magányos vagyok, mondja.

Emmaline megmutat engem.

Megjelenik a kép kettőnkről, ott, a laboratóriumban, ahol először megláttam őt, ahol megöltem az anyánkat. Emmaline szemszögéből látom magam, és rémisztő az élmény. Csak homályos foltokat lát, de érzi a jelenlétemet, ki tudja venni az alakomat, a testemből áradó hőt. És aztán a szavaim, a saját szavaim, újra lejátszódnak a fejemben…

kell lennie valami más megoldásnak

nem kell meghalnod

majd együtt megoldjuk valahogy

kérlek

vissza akarom kapni a nővéremet

azt akarom, hogy élj

Emmaline

nem fogom hagyni, hogy meghalj itt

Emmaline Emmaline

majd együtt megoldjuk valahogy

majd együtt megoldjuk valahogy

majd megoldjuk valahogy

együtt

Hűvös, fémes érzés éled a mellkasomban. Uralma alá hajtja a testemet, felkúszik a karomon, aztán le, a torkomon, betolul a zsigereimbe. Lüktetnek a fogaim. Emmaline fájdalma belém mar, majd elenged, olyan erővel kapaszkodik belém, amit nem tudok elviselni. A szeretete is kétségbeejtő, rémisztő a maga őszinteségével. Erőt vesznek rajta az érzései, forrók és hűvösek, harag és pusztítás táplálja őket.

Mindvégig engem keresett.

Az elmúlt néhány napban Emmaline nem tett mást, mint engem keresett az egész világon, felkutatott minden zugot az elmém után, igyekezett biztonságos kikötőt találni, ahol megpihenhet.

Egy helyet, ahol meghalhat.

Emmaline! – mondom. – Kérlek…

Kishúgom.

Valami megfeszül az elmémben, görcsbe rándulok. Eláraszt a félelem, a szerveimbe hasít. Zihálok. Porhanyós föld és nyirkos, rothadó falevelek illatát érzem, csillagok merednek a bőrömre, szél tolakodik át a sötétségen, mint egy aggodalmas szülő. Kinyitom a számat, molylepkék repülnek be rajta. A földön vagyok.

De hol?

Rádöbbenek, hogy már nem az ágyban fekszem a sátorban, rádöbbenek, hogy már nem vagyok biztonságban.

De mikor jöttem el onnan?

Ki mozgatta a lábamat? Ki lendítette előre a testemet?

És milyen messzire?

Igyekszem körülnézni, de teljesen vak vagyok, a fejemet mintha satuba szorították volna, meg sem tudom mozdítani a nyakamat. A fülemben hallom, ahogy levegőt veszek, nyers és hangos, nyers és hangos, kétségbeesett zihálás tölti meg a fejemet

megszédülök

Az öklöm elernyed, a körmöm a földet kaparja, ahogy az ujjaim kiegyenesednek, a tenyerem a talajra simul, érzem a hőség illatát, a szél ízét, hallom a földet.

A földet az ujjaim alatt, a számban, a körmöm alatt. Rájövök, hogy sikoltozom. Valami megérint, mire sikoltozni kezdek.

Hagyd abba! – sikoltom. – Kérlek, Emmaline… Kérlek, ne tedd ezt!

Magányos vagyok, mondja.

m a g á ny o s

És hirtelen, kegyetlen gyötrelemben…

Valahol máshol találom magam.

Kenji

Különös dolog szerencsének nevezni.

Furcsa érzés, de valamiféle perverz, faramuci értelemben ez mégis szerencse. Szerencse, hogy egy nyirkos, jéghideg erdőben ácsorgok, mielőtt a nap egyáltalán rávenné magát arra, hogy felkeljen. Szerencse, hogy a zsibbadt felsőtestem félig lebénult a hidegtől.

Szerencse, hogy Nazeera velem van.

Szinte azonnal láthatatlanságba burkolóztunk, így ő és én viszonylagos biztonságban lehetünk itt, ebben a hétszáz méter széles érintetlen vadonban, amely az ellenőrzött és nem ellenőrzött területek között húzódik. A Menedék néhány hektárnyi ellenőrizetlen területen épült fel nem messze attól a ponttól, ahol éppen állok, és az egyszeri halandó szeme elől tökéletesen el van rejtve, köszönhetően Nouria természetfeletti képességének, amellyel meghajlítja és manipulálja a fényt. Nouria irányítása alatt az éghajlat valahogy szelídebb, az időjárás kiszámíthatóbb. Ám idekint, a rengetegben a szél ádáz és könyörtelen. A hőmérséklet pedig veszélyes.

Mégis… Szerencsések vagyunk, amiért egyáltalán itt lehetünk.

Nazeera és én már jó ideje felkeltünk, átszeltük a sötétséget azzal a szándékkal, hogy megöljük egymást. Végül kiderült, hogy az egész csak egy bonyolult félreértés, valamiképpen mégis sorsszerűnek bizonyult: ha Nazeera nem oson be a szobámba hajnali háromkor, hogy kis híján végezzen velem, én nem üldöztem volna át az erdőn, túl a Menedék védelmén, amely mind a látványát, mind a zajait biztonságosan elzárja a külvilág elől. Ha nem kerültünk volna ilyen távol a Menedéktől, soha nem hallottuk volna meg a rémülten kiáltozó civilek távoli, visszhangzó sikolyait. És ha nem hallottuk volna meg azokat a sikolyokat, nem kezdtünk volna el rohanni a forrásuk felé. És ha ezek egyikét sem tettük volna, soha nem pillantottam volna meg a legjobb barátomat, amint a hajnali fényben sikoltozik.

Elszalasztottam volna ezt a látványt:

J.-t, ahogy a hideg sárban térdel, és Warnert, aki pedig mellette guggol, mindketten halálra rémültek, miközben a felhők a szó szoros értelmében leolvadnak az égboltról a fejük fölött. A Menedék bejárata előtt rostokolnak, melyet közrefog az érintetlen rengeteg, amely ütközőzónaként szolgál a táborunk és a legközelebbi, 241-es számú szektor között.

Miért?

Megdermedtem, amikor megpillantottam őket, a két megtört alakot, ahogy egymásba kapaszkodva roskadoznak a talajon. Megbénított az értetlenség, aztán a félelem, aztán a hitetlenkedés, miközben a fák meghajoltak körülöttem, és a szél ostorozta a testemet, könyörtelen emlékeztetőként, hogy nem volt lehetőségem inget húzni.

Ha az éjszaka másként alakult volna, talán lett volna esélyem.

Ha az éjszaka másként alakult volna, talán – életemben először – élvezhettem volna a romantikus napfelkeltét és egy régóta esedékes békülést egy gyönyörű lánnyal. Nazeerával talán jót nevettünk volna azon, hogy hátba rúgott, és kis híján megölt, amiért én majdnem lelőttem. Azután komótosan lezuhanyoztam, majd délig aludtam volna, hogy degeszre zabálhassam magam a reggelizőasztalnál.

Volt mára egy tervem: lazítani.

Szerettem volna egy kis időt, hogy kigyógyulhassak a legutóbbi, csaknem végzetes élményből, és egyáltalán nem gondoltam, hogy ez túl nagy kérés lenne. Úgy gondoltam, hogy mindazok után, amiken keresztülmentem, talán jár nekem a világtól ennyi kárpótlás. Hogy egy kicsit fellélegezzek két tragédia között.

De nem!

Ehelyett most itt vagyok, halálra fagyva, rémülten, és nézem, ahogy a világ darabokra hullik körülöttem. Az égbolt ádázul leng a függőleges és a vízszintes horizontok között. Időnként elfogy a levegő. A fák a földbe süllyednek. Levelek szteppelnek körülöttem. Látom – a szemtanúja vagyok –, és mégsem tudom elhinni.

De úgy döntök, szerencsének fogom fel.

Szerencse, hogy látom, szerencse, hogy úgy érzem, menten elhányom magam, szerencse, hogy eddig rohantam ezzel a még fel sem épült, sérült testtel, és éppen idejében érkeztem ahhoz, hogy páholyból nézhessem a világvégét.

Szerencse, sors, véletlen egybeesés, a csillagok állása…

És egy kibaszott bűvésztrükknek fogom gondolni ezt az émelyítő szorítást a gyomromban, ha ez segít elegendő ideig nyitva tartani a szememet ahhoz, hogy képes legyek ezt nézni. Hogy kitalálhassam, hogyan segítsek.

Mert senki más nincs itt.

Csak én és Nazeera, ami hihetetlen mértékű őrültségnek tűnik. A Menedék biztonságáról elméletileg állandó őrjárat gondoskodik, de én nem látok sem őrszemeket, sem segítségül érkező mentőcsapatokat. Ahogyan a szomszédos szektorból érkező katonákat sem. Még csak kíváncsi, hisztérikus állapotban lévő civileket sem. Semmit.

Olyan, mintha valami vákuumban ácsorognánk, a létezés láthatatlan síkján. Fogalmam sincs, J. és Warner hogyan juthattak ilyen messzire anélkül, hogy észrevették volna őket. Úgy festenek, mintha a szó szoros értelmében végigrángatták volna őket a földön; nem tudom, hogy kerülhették el a figyelmet. És bár lehetséges, hogy J. csak most kezdett el sikoltozni, máris vagy ezer megválaszolatlan kérdés ötlött fel bennem.

De még várniuk kell.

Önkéntelenül Nazeerára nézek, egy pillanatra megfeledkezem róla, hogy láthatatlanok vagyunk. De aztán érzem, hogy közelebb lép, és megkönnyebbülten felsóhajtok, amikor a keze a tenyerembe simul. Megszorítja az ujjaimat. Viszonzom a szorítást.

Szerencse, emlékeztetem magam.

Szerencse, hogy itt vagyunk, mert ha még az ágyban lennék, ahol lennem kellene, nem is sejteném, hogy J. bajban van. Nem hallanám a remegést a barátom hangjában, ahogyan könyörületért esdekel. Lemaradtam volna ennek a bizarr napfelkeltének a látványos színeiről, akár egy páva a pokol közepén. Nem látnám, ahogy J. A két tenyere közé szorítja a fejét, és zokog. Nem érezném a szélben a gyanta és a kén aromáját, a száraz kaparást a torkomban, a testemen végigfutó borzongást. Lemaradtam volna a pillanatról, amikor J. kimondja a nővére nevét. Nem hallanám, ahogy újra és újra arra kéri a nővérét, hogy ne tegyen meg valamit.

Igen, ez mindenképpen szerencse.

Mert ha ezek egyikét sem hallottam volna, nem tudnám, kit hibáztassak.

Emmaline.

Ella Juliette

Van szemem, kettő, érzem, előre-hátra forognak a gödrükben, van ajkam, kettő, érzem, nedves és súlyos, ha szétfeszítem, ott vannak a fogaim, sok, a nyelvem, egy, és az ujjaim, tíz, megszámolom őket

egykettőháromnégyöt, a másik oldalon is, furcsa, ffffurcsa, hogy van nyelvem, furcsa dolog, fffffurccccsssasááááág

magány

mögéd lopakodik

csöndben

és

rezzenéstelenül,

leül melléd a sötétben, megsimogatja a hajadat, miközben alszol, körülfonja a csontjaidat, és összeszorítolyanerősen, hogy alig kapsz levegőt, szinte alig hallod, ahogy a vér száguld az ereidben, miközben felkúszik a

bőrödön

megérinti ajkaival a finom szőrszálakat a

tarkódon

a magány ffffffurcsaegydolog bizony fffffurcsaegydolog, régi barát, aki melletted áll a tükörben, és azt üvölti, hogy nemvagyelégsohanemvagyelég soha nem vagy elég

és néééééha egyszerűen

nem

ereszt

el

Kenji

Oldalra lépek, amikor felrobban mellettem a föld, és éppen idejében sikerül félrehajolnom egy halom inda elől, amely a levegőben fejlődik ki. Egy távoli szikla csillagászati méretűre fúvódik, és abban a pillanatban, ahogy elkezd felénk száguldani, megszorítom Nazeera kezét, és fedezékbe vetődünk.

Az égbolt megreped, a föld darabokra hasad a talpam alatt. A napfény pislákolni kezd, lüktető sötétség váltakozik a lüktető fénnyel, minden összekeveredik. És a felhők… Valami baj van a felhőkkel.

Feloszlanak.

A fák nem tudják eldönteni, hogy állva maradjanak, vagy elterüljenek a földön, rémisztő erejű széllökések törnek elő a talajból, és az eget hirtelen elárasztják a madarak. Tele van kibaszott madarakkal.

Emmaline elszabadult.

Tisztában voltunk vele, hogy földöntúli telekinetikus és pszichokinetikus erővel bír – olyan hatalma van, amit fel sem tudunk fogni –, és azzal is tisztában voltunk, hogy a Regeneráció azért hozta létre őt, hogy uralhassa mindazt, amit a világból tapasztalunk. De ez volt minden, és ez is csak szóbeszéd. Elmélet.

Még soha nem láttuk őt ilyennek.

Vadnak.

Nyilvánvaló, hogy ebben a pillanatban J.-vel is tesz valamit, feldúlja az elméjét, miközben kitölti a haragját a körülöttünk lévő világon, mert ez az őrült hallucináció, aminek a szemtanúja vagyok, egyre rosszabbra fordul.

– Menj vissza! – kiáltom a fülsiketítő lármában. – Hívj segítséget! Hozd ide a lányokat!

Egy helyeslő kiáltás, és Nazeera keze kicsúszik a tenyeremből, a súlyos bakancs tompa puffanása az egyetlen jele annak, hogy elrohant a Menedék irányába. De a gyors, magabiztos reakciója még ebben a pillanatban – különösen ebben a pillanatban – sem okoz a lehető legkisebb megkönnyebbülést sem.

Jó érzés, ha az embernek van egy használható társa.

Kúszni kezdek a gyér erdőben, hálás vagyok, hogy elkerültem a legrémesebb akadályokat, és amikor végül elég közel jutok ahhoz, hogy jól lássam Warner arcát, levetkőzöm a láthatatlanságomat.

Reszketek a fáradtságtól.

Még alig épültem fel, miután kis híján belehaltam a nyugtatókba, amiket kaptam, és tessék, most megint itt tartok, újra a halál küszöbén ácsorgok. De amikor kétrét görnyedve, a térdemre támaszkodva feltápászkodom, és megpróbálok levegőhöz jutni, rájövök, hogy semmi okom panaszra.

Warner rosszabbul fest, mint gondoltam.

Az arca eltorzul, egy ér lüktet a halántékán. A földön térdel, és úgy kapaszkodik J.-be, mintha egy lázadást akarna feltartóztatni, és egészen eddig a pillanatig meg sem fordult a fejemben, hogy talán nem is csak azért van itt, hogy lelki támaszt nyújtson.

Az egész jelenet szürreális: gyakorlatilag mindketten meztelenek, így térdelnek a porban – J. A fülére szorítja a tenyerét –, és nem tehetek róla, de azon töprengek, miféle pokoli történések vezethettek eddig a pillanatig.

Azt hittem, én vagyok az egyetlen, akinek különös éjszakája volt.

Valami a gyomromba csapódik, és hétrét görnyedek, majd a földre zuhanok. Remegő karral feltápászkodom, négykézláb állva fürkészem a környéket, hogy a támadóm nyomára bukkanjak. De amikor megpillantom, elsápadok.

Egy döglött madár az, mindössze egy fél méterre tőlem.

Szentséges ég!

J. még mindig sikoltozik.

Tántorogva nekifeszülök a hirtelen támadt, heves szélrohamnak – és amikor végül sikerül visszanyernem az egyensúlyomat, és úgy tűnik, sikerül legyűrnöm azt a jó tizenöt métert, amely elválaszt a barátaimtól –, egy szempillantás alatt elnémul a világ.

Minden hang megszűnik.

Se süvítő szél, se gyötrelmes kiáltások, se köhögés, se horkolás. Ám ez nem hétköznapi csend. Nem hallgatás vagy némaság.

Ennél több.

Ez maga a semmi.

Tanácstalanul pislogok, a fejem gyötrelmesen lassan mozog, miközben válaszok után kutatva pásztázom a horizontot, kétségbeesetten keresek valami magyarázatot. Abban reménykedem, hogy a gondolataim puszta ereje elegendő ahhoz, hogy magyarázatok szökkenjenek szárba a földből.

De nem így van.

Megsüketültem.

Nazeera már nincs itt, J. és Warner még mindig tizenöt méternyire kuporognak, én pedig megsüketültem. Nem hallom a szél hangját, a susogó faleveleket. Nem hallom a saját, kimerült légzésemet, a civilek kiáltásait az erdőn túli épületek felől. Megpróbálom ökölbe szorítani a kezemet, de mintha órákig tartana, mintha összesűrűsödött volna a levegő. Szinte cseppfolyós, akár a méz.

Valami baj van velem.

Lassú vagyok, még életemben nem voltam ilyen lassú, mintha víz alatt futnék. Valami szándékosan visszahúz, távol tart Juliette-től – és hirtelen minden értelmet nyer. A korábbi zavarom egy csapásra kitisztul. Persze hogy senki nincs itt. Persze hogy senki nem jött segíteni.

Emmaline soha nem engedné.

Talán én is csak azért jutottam el eddig, mert túl elfoglalt volt ahhoz, hogy azonnal észrevegyen, amikor láthatatlan voltam. Eltűnődöm, vajon még mi egyebet tehetett, hogy ne tűnjenek fel váratlan járókelők.

Eltűnődöm, vajon túlélem-e.

Egyre nehezebb gondolkodni. Mintha évezredekig tartana egy gondolatmenet végére jutni. Mozgatni a karomat. Felemelni a fejemet. Körülnézni. Mire végül sikerül nagy nehezen kinyitnom a számat, elfelejtem, hogy nem jön ki rajta hang.

Valami aranyszínű dolog villan a távolban.

Észreveszem Warnert, aki olyan lassan mozog, hogy arra gondolok, talán ugyanattól szenvedünk. Elkeseredetten küszködik, hogy leülhessen J. mellé, aki továbbra is a földön térdel, és tátott szájjal előrehajol. Szorosan lehunyja a szemét, és összepontosít, de ha sikít is, én nem hallom.

Hazudnék, ha azt mondanám, nem vagyok halálra rémülve.

Már kellően közel jutottam hozzájuk ahhoz, hogy lássam az arckifejezésüket, de ezzel nem sokra megyek; fogalmam sincs, hogy megsérültek-e, így nem tudom, milyen súlyos problémával állunk szemben. Valahogy közelebb kell jutnom. De amikor sikerül megtennem egyetlen, fájdalmas lépést, éles sikoly hasít a fülembe.

Némán felkiáltok, és a fülemre szorítom a tenyeremet, miközben a csend hirtelen – aljas módon – összekeveredik a nyomással. Éles fájdalom hasít belém, olyan heves nyomás keletkezik a fülemben, ami azzal fenyeget, hogy belülről összeroppant. Mintha valaki túltöltötte volna a fejemet héliummal, mintha a lufi – vagyis az agyam – bármelyik pillanatban kipukkadhatna. És amikor már azt hiszem, a nyomás végez velem, amikor úgy érzem, képtelen vagyok tovább elviselni ezt a fájdalmat, remegni kezd a talaj. Rázkódik a talpam alatt.

Meghasad a föld.

És ezzel együtt visszatérnek a hangok. Olyan élesek, hogy valami meghasad bennem, és amikor sikerül letépnem a kezemet a fülemről, csorog belőle a vér. Megtántorodom, miközben lüktetni kezd a fejem. Cseng a fülem.

A csupasz felsőtestembe törlöm a véres kezemet, és elhomályosul a tekintetem. Bódultan előrezuhanok, és csúnyán a földre esem, a még mindig véres tenyerem olyan erősen a földhöz csapódik, hogy beleremegnek a csontjaim. Csúszóssá válik a por a lábam alatt. Vizes lesz. Felnézek, hunyorgok az égre és a hirtelen támadt, viharos esőre. A fejem továbbra is hintázik ezen a tisztességesen megolajozott zsanéron. Magányos vércsepp csordul ki a fülemből, a vállamra csöppen. Újabb vércsepp csordul ki a fülemből, a vállamra csöppen. Újabb magányos vércsepp csordul ki…

A nevem.

Valaki a nevemen szólít.

A hang erőteljes, agresszív. A szó eszelősen száguld a fejemben, kitágul, majd összehúzódik. Képtelen vagyok megzabolázni.

Kenji

Megfordulok, továbbra is cseng a fülem.

K e n j i

Pislogok, de mintha több napig tartana, lustán forog a föld a tengelye körül.

Bizalmas

barát

Valami megérint, alulról érkezik, és felemel, de nem jó érzés. Nem mozdulok.

Túl

nehéz

Megpróbálok beszélni, de nem tudok. Nem szólok semmit, nem teszek semmit, miközben az elmémet feltörik, hűvös ujjak nyúlnak a koponyámba, és megszakítják az áramköröket odabent. Rezzenéstelenül állok. Dermedten. A hang visszhangozva életre kel a szemem mögötti sötétségben, szavakat mond, amelyek sokkal inkább emléknek tűnnek, mint beszélgetésnek, szavakat, amelyeket nem ismerek, és nem értek

a fájdalom, amelyet magamban hordozok, a félelmek, amelyeket már rég magam mögött kellett volna hagynom. Összeroppanok a magány súlya, a csalódottság lánca alatt. Csak a szívem vagy ötszáz kilót nyom. Olyan nehéz vagyok, hogy többé nem lehet elszakítani a földtől. Olyan nehéz vagyok, hogy nem maradt más választásom, mint beletemetkezni. Olyan nehéz vagyok, túl nehéz…

Kifújom a levegőt, és összeroskadok.

A térdem megreccsen, ahogy a földre zuhan. A testem elvágódik. A sár megcsókolja az arcomat, olyan, akár egy baráti üdvözlet.

Hirtelen elsötétül a világ.

Bátor

Megrebben a szemhéjam. Valami hang duruzsol a fülemben, mintha tompa, állhatatos, elektromos sistergés lenne. Minden sötétségbe borul. Áramszünet a természetben. A félelem belecsimpaszkodik a bőrömbe. Beterít.

de

g y e n g e

A csontjaimba kések vájnak lyukakat, amelyek gyorsan megtelnek bánattal, olyan heves bánattal, hogy elakad a lélegzetem.

Még soha nem reméltem ennyire, hogy megszűnök létezni.

Lebegek.

Súlytalanul, mégis megbéklyózva, hiszen arra kárhoztattam, hogy örökre alámerüljek. Halvány fény töri meg a szemem mögötti sötétséget, és a fényben vizet látok. A napom és a holdam a tenger, a hegyem az óceán. Olyan folyadékban élek, amelyet soha nem ízleltem meg, folyamatosan fuldoklom a márványos, tejszerű vízben. A légzésem súlyos, automatizált, mechanikus. Kényszerítenek, hogy belélegezzek, és kényszerítenek, hogy kilélegezzek. A saját légzésem nyers, reszketeg recsegése az állandó emlékeztetőm, hogy ez a sír az otthonom.

Hallok valamit.

Visszaverődik a tartály falairól, tompa fém a tompa fémről, és végül megérkezik a fülembe, mintha az űrből jött volna. Hunyorgok a friss alakoktól, színektől és elmosódott körvonalaktól. Ökölbe szorítom a kezemet, de a húsom puha, a csontjaim akár a friss kelt tészta, a bőröm gennyes foltokban hámlik. Körülvesz a víz, de a szomjam kielégíthetetlen, és a dühöm…

A dühöm…

Valami csattan. A fejem. Az elmém. A nyakam.

Elkerekedik a szemem, rémülten kapkodom a levegőt. Térdelek, a homlokomat a sárba nyomom, a kezem elmerül a vizes földben.

Felülök, forog a fejem.

– Mi a franc? – Még mindig próbálok levegőhöz jutni. Körülnézek. Kalapál a szívem. – Mi a… Mi a…

A saját síromat ástam.

Lopakodó, velőtrázó rémület lesz úrrá a testemen, amikor megértem: Emmaline járt a fejemben. Kíváncsi volt, rá tud-e venni, hogy végezzek magammal.

És miközben ez jár a fejemben – miközben lenézek a szánalmas próbálkozásra, hogy élve eltemessem magam –, tompa, sajgó együttérzés támad bennem Emmaline iránt. Mert éreztem a fájdalmát, és mindezt nem kegyetlenségből teszi.

Elkeseredésből.

Mintha azt remélte volna, ha megölöm magam, amíg a fejemben van, valahogy képes leszek őt is megölni.

J. újra sikoltozni kezd.

Feltápászkodom, a szívem a torkomban dobog, miközben az ég kimozdul a helyéről, és rám zúdítja a haragját. Nem vagyok benne biztos, hogy Emmaline miért akarta kipróbálni, milyen a fejemben – bátor, de gyenge –, de ahhoz már eleget tudok, hogy megértsem, bármilyen pokolba is kerültem, egyedül nem tudok úrrá lenni rajta. Jelen pillanatban csak abban reménykedhetek, hogy a Menedékben mindenki épségben van – és Nazeera hamarosan visszatér. Addig pedig a meggyötört testemnek el kell követnie minden tőle telhetőt.

Nekiveselkedek.

Az alvadt, hideg vér rászárad a fülemre és a mellkasomra, de előrelendülök, megacélozom magam a folyamatosan változó időjárásban. A földrengések sorában. A villámcsapások alatt. A tomboló viharban, amely egy szempillantás alatt hurrikánná erősödik.

Amikor végül sikerül odaérnem hozzájuk, Warner felnéz.

Döbbent az arca.

Ekkor jövök rá, hogy csak most vett észre – mindezek után –, csak most tűnt fel neki, hogy itt vagyok. A szeme megcsillan a megkönnyebbüléstől, amelyet csakhamar felvált a fájdalom.

És ekkor egyetlen szót kiált felém – egy szót, amit soha nem gondoltam volna, hogy valaha is hallani fogok a szájából.

– Segíts!

A hangját elfújja a szél, de a szeméből sugárzó gyötrelem marad. És ebből a szögből már látom, hogy min megy keresztül. Először azt hittem, Warner csak biztonságot nyújt J.-nek, megpróbálja támogatni.

Tévedtem.

J. szinte lüktet az erőtől, és Warner alig tud belékapaszkodni. Megtartani. Valami – vagy inkább valaki – mozgatja Juliette testét, irányítja a végtagjait, megpróbálja felemelni, valószínűleg rávenni, hogy elmenjen innen, és csakis Warnernek köszönhető, hogy Emmaline eddig nem aratott sikert.

Fogalmam sincs, hogyan csinálja.

J. bőre áttetsző, az erek rémisztően ragyognak a sápadt arcán. Szinte kék, mintha bármelyik pillanatban összeroppanhatna. Mély duruzsolás árad a testéből, valami sistergő energia, az erő zsongása. Megragadom a karját, és a másodperc töredék része alatt, amíg Warner megmozdul, hogy megossza a súlyát kettőnk között, mindhárman előrezuhanunk. Olyan erősen a földhöz csapódunk, hogy alig kapok levegőt, és amikor végül sikerül felemelnem a fejemet és ránézek Warnerre, elkerekedik a szemem a leplezetlen rettenettől.

– Ez Emmaline műve – üvöltöm felé.

Warner bólint, az arca zord.

– Mit tehetünk? – kiáltom. – Meddig képes még így sikoltozni?

Warner nem mond semmit, csak rám néz.

Csak rám néz, és az elgyötört tekintete elárul mindent, amit tudnom kell. J. nem térdelhet itt, nem sikoltozhat az örökkévalóságig. Ez a szarság meg fogja ölni. Szentséges ég! Tudtam, hogy rossz a helyzet, de valamiért nem gondoltam, hogy ennyire rossz.

J. tényleg úgy fest, mint aki meg fog halni.

– Ne próbáljuk meg felemelni? – Nem is tudom, miért kérdezem meg. Kétlem, hogy akár a karját fel tudnám emelni a fejem fölé, nem beszélve az egész testéről. A saját testem is reszket, olyan hevesen, hogy alig tudom kivenni a részemet ebben a képtelen feladatban, hogy megakadályozzuk, hogy ez a lány a szemünk láttára felemelkedjen a földről. Fogalmam sincs, miféle őrült szarság cikázik az ereiben ebben a pillanatban, de J. egy másik bolygón jár. Úgy fest, mintha csak félig élne, mint valami földönkívüli. Szorosan lehunyja a szemét, az állkapcsa kiakadt. Sugározza az energiát. Kurvára ijesztő!

És nehezemre esik kitartani.

Az alkaromat gyötrő fájdalom felkúszik a vállamba, majd le, a hátamhoz, és hevesen megborzongok, amikor egy éles széllökés lecsap a csupasz, túlfűtött bőrömre.

– Próbáljuk meg! – szól Warner.

Bólintok.

Veszek egy mély lélegzetet.

Könyörgök magamnak, hogy legyek erősebb, mint amilyen vagyok.

Nem tudom, hogy csinálom, de valami csoda folytán sikerül lábra állnom. Sikerül két oldalról megragadnunk Juliette-et, és amikor ránézek Warnerre, megkönnyebbülten állapítom meg, hogy úgy néz ki, mintha ő is küszködne. Még soha életemben nem láttam Warnert küszködni, és abban egészen biztos vagyok, hogy még nem láttam izzadni. De bármennyire is szeretnék elégedetten jót nevetni a látványon, hogy Warnernek ilyen erősen meg kell feszülnie pusztán ahhoz, hogy megtartsa J.-t, csak újra elönt a rettegés. Fogalmam sincs, mióta tartja vissza egyes egyedül. Fogalmam sincs, mi történt volna, ha nincs ott, hogy visszatartsa. És fogalmam sincs, mi történne vele most, ha elengednénk.