Nicholas Binge: Ascension

Copyright © Nicholas Binge 2023

Hungarian Translation © Bosnyák Edit, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nicholas Binge: Ascension

HarperVoyager, An imprint of HarperCollinsPublishers Ltd, London, 2023

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978 963 598 146 5 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Balázs Piroska, Kalocsai Judit

Tördelő: KFBooks Design Studio

Műfaj: thriller, science fiction, horror

Oskarnak, aki arra tanított,
hogy mindig kapaszkodjak felfelé.

„Otthagyom Sziszüphoszt a hegy lábánál! Minden ember
megtalálja a maga terhét. De Sziszüphosz a felsőbbrendű hűségre tanít, mely isteneket tagad és sziklákat emel. Ő is úgy ítéli, hogy minden jól van. A gazdátlanná vált világ neki se nem meddő,
se nem kicsi. A kő minden egyes darabja, a sötétlő hegy minden egyes ércszilánkja egy kis világ a számára. A csúcsokért vívott küzdelem maga is betöltheti az ember szívét. Boldognak kell elképzelnünk Sziszüphoszt.”

Albert Camus: Sziszüphosz mítosza

(Vargyas Zoltán fordítása)

ELŐSZÓ

Az öcsém huszonkilenc évvel ezelőtt tűnt el. Nem egy bizonyos napon történt, és nem is egy bizonyos hónapban. Fokozatosan távolodtunk el egymástól, és ez a felismerés úgy szétterjedt bennem, mint a méreg; mint egy szálka az agykérgemben.

1990-ben nem vett részt a családi karácsonyon. Nem szólt előre, és nem adott rá magyarázatot. Egyszerűen nem jelent meg.

Akkoriban tulajdonképpen nem lepett meg a dolog. Ő ilyen ember volt. Harold Tunmore, az elismert tudós és polihisztor. Mindig akadt felfedeznivalója, valami titkos fonal, amit fel kellett göngyölítenie, és ezek mindig fontosabbak voltak más embereknél. Sohasem sikerült megértenem, hogy miért vonzza őt ennyire az ismeretlen, de az évek során megtanultam elviselni. Rá egyszerűen nem lehetett számítani. Mindig a fellegekben járt.

Azt is be kell ismernem, hogy Harold sokat javult az elmúlt öt-hat évben. Kifejezetten sokat foglalkozott a lányommal, vagyis az unokahúgával, Harriettel. Megjelent a születésnapokon és az ünnepnapokon, furcsa és egzotikus ékszereket hozva magával az utazásairól. Néha bejelentés nélkül is beállított a feleségem legnagyobb megdöbbenésére, hogy kalandtúrákra vigye Harrietet. Felfedezték a skót erdőket, és a tavak partján kempingeztek. Nem tudtam, hogy mitől változott meg hirtelen, de örültem neki. Az éveken át tartó távollétek és kifogások után jó érzés volt, hogy többet láthatom.

Így talán nem kellett volna meglepődnöm azon, hogy Harriet karácsonykor addig nem jött ki a szobájából, amíg a fivérem nem érkezett meg. Harriet még csak tizennégy éves volt, ezért a legjobbat feltételezte az emberekről. Én a magam részéről számítottam erre. Rettenetesen hangzik, de sokszor eltöprengtem azon, hogy Harold vajon mikor fog újra csalódást okozni nekünk.

Február végén kaptam meg az első levelét, és tavasszal kaptam tőle még kettőt. Harrietnek voltak címezve, de miután a lányom elolvasta őket, odaadta nekem. Először arra gondoltam, hogy ez biztosan csak tréfa. Annyira furcsának tűnt a tartalmuk, annyira valószerűtlennek, hogy az már a képtelenség határát súrolta. Most már tudom, hogy mindez csak vágyálom volt.

A levelek nem időrendi sorrendben követték egymást. Mindegyikben akadtak közös szálak, de annyira szétszórva, hogy sehogy sem tudtam értelmezni őket. Később eszembe jutott, hogy talán kódolt üzenetet tartalmaznak – egyfajta titkos jelentést az agyszülemények közé keverve, amelyet nekünk kellett volna valahogyan megfejtenünk. Nem is sejtettem, hogy Harold szerint a lányomnak mit kellett volna kezdenie velük. Nem szégyellem bevallani, hogy az öcsém sokkal intelligensebb volt nálam. Ahogy mindenkinél. Amikor megmutattuk a leveleket a húgomnak, Poppynak, csak vállat vont, és azt mondta:

– Ne foglalkozz vele, Ben! Ennek a labirintusnak minden útja zsákutca. Én már évekkel ezelőtt feladtam, hogy megértsem őt.

Harold nem jött vissza többé. Soha többé nem vette fel velünk a kapcsolatot.

Miközben valamiféle jelre vártam, abba a hitbe ringattam magam, hogy egyszerűen a világot járja, régészeti leleteket tár fel, új és merész felfedezéseket tesz. Idővel azon kaptam magam, hogy próbálom felkutatni. Először felhívtam a régi barátokat. Azután felkerestem azokat az egyetemeket, ahol tanított. És közben a felszín alatt egyre nőtt bennem az aggodalom. Azt mondogattam magamnak, hogy Harold mindig is ilyen volt. Mindig is így viselkedett.

Két év keresés után semmire sem jutottam, és egyre kétségbeesettebb lettem. Heteken keresztül hívogattam a rendőrséget és azokat a laboratóriumokat, ahol kutatómunkát végzett. A hétvégéken meglátogattam a régi barátokat és kollégákat, sőt az ügyvédi irodám kapcsolatrendszerét is kiaknáztam annak érdekében, hogy felpörgessem egy kicsit a dolgokat. Harriet kitartó unszolására mindent megtettem azért, hogy az öcsém nyomára bukkanjak.

Ám egyetlen nyomot sem találtam.

Sem utalásokat, sem egyetlen morzsányi információt. Mintha 1990 telén egyszerűen köddé vált volna.

Csak az a három levél volt a birtokomban, amelyek időközben szamárfülesek és kávéfoltosak lettek. Harriettel heteken keresztül görnyedtünk fölöttük éjszakánként, a konyhaasztalnál, egészen hajnalig, de minél többször olvastuk el őket, annál értelmetlenebbé váltak.

Teltek az évek, és a feleségem végignézte, ahogy a férje és a lánya elveszíti a reményt. 1998 őszén Poppyval hivatalosan halottá nyilváníttattuk Haroldot.

Érdekes, hogy miféle emlékeket őriz meg az ember. A mai napig emlékszem arra a reggelre, amikor a kápolna kertjében ültem a gondolataimba merülve. Libabőrös lettem a hűvös levegőtől, és összehúztam magamon a kabátot. November volt, két nappal Harold temetése előtt. Nekem kellett beszédet tartanom, és még egyetlen sort sem vetettem papírra.

Sohasem voltam érzelmes szövegíró, a tanúvallomások és az idézések megfogalmazásához sokkal jobban értek, de tisztelettel akartam adózni a testvéremnek, és fel akartam idézni a közös emlékeket. Ennek ellenére minden alkalommal, amikor felvettem a tollat, az üres papírra meredtem, és nem jutott eszembe semmi. Minél tovább vártam, annál inkább úgy éreztem, hogy az üres papír vádlón mered vissza rám.

Igazság szerint sohasem ismertem igazán Haroldot.

Az eltűnését megelőző látogatásokat leszámítva alig találkoztam vele. A húszas évei azzal teltek, hogy orvosnak tanult, és mire betöltötte a harmincat, sebész szakorvos lett belőle. Emiatt állandóan dolgozott, és tele volt megbízásokkal. Amikor megpróbáltam felvenni vele a kapcsolatot, kifogásokat keresett, és megígérte, hogy hamarosan meglátogat. Miután számomra ismeretlen okokból felhagyott az orvoslással, mindig valahol máshol járt: sziklaalakzatokat tanulmányozott Dél-Amerikában, vagy matematikai bizonyításokon dolgozott Indiában. Annyira különbözött az életmódja az enyémtől, mintha egy másik világban élt volna, amiről semmit sem tudtam.

Gyerekkorában is furcsa volt, csöndes és elmélkedő. A tanárai kezdetben azt hitték, hogy ostoba. Az összpontosítástól állandóan ráncolta a szemöldökét, mintha minden megzavarta volna, amire ránézett. A húgommal meg voltunk győződve arról, hogy elromlott a fejében valami. De mindannyian tévedtünk. Harold egyszerűen másként dolgozta fel a világot. Mi elfogadtuk a feltevéseket, ő viszont lehetőségeket látott bennük. Amikor mi úgy éreztük, hogy megvilágosodtunk, ő elbizonytalanodott. És amikor összezavarodtunk, ő furcsa összefüggéseket és képtelen kapcsolódási pontokat fedezett fel.

Poppy leült mellém abban a kertben, és felriasztott a gondolataimból. Egy üveg vörösbort és két műanyag poharat tartott a kezében. Egy darabig szótlanul ült mellettem, és a temetőt bámulta, ahol Harold síremléke állt.

– Félek, hogy képtelen vagyok végigcsinálni – suttogtam.

– Neked kell megcsinálnod, Ben – felelte Poppy, és rátette a kezét a vállamra. – Senki sem ismerte őt igazán rajtunk kívül. Talán le kellene írnunk a közös emlékeinket, amelyekre tisztán emlékszünk abból az időszakból, amikor még gyerekek voltunk.

Vállat vontam.

– Sohasem beszélgetett velem, Poppy. Akkor is a saját kis világában létezett, amikor meglátogatta Harrietet. – Nyeltem egy nagyot. – Szerintem túlságosan unalmasnak tartott engem.

A húgom elnevette magát, és átölelt. A helyzet ellenére elmosolyodtam, pedig ez nem volt jellemző rám.

– Nekem az a legtisztább emlékem róla, amikor Franciaországban nyaraltunk – mondta Poppy. – Mi talán nyolc- vagy kilencévesek lehettünk, úgyhogy ő legfeljebb hat lehetett.

– Nizzáról beszélsz?

– Igen, igen. Egy apró kis emlék, ostobaság az egész. Apa péksüteményeket hozott reggelire a pékségből, mi ketten meg azonnal rájuk vetettük magunkat, egymás után faltuk fel a croissant-okat. Harold meg csak… meredten bámulta a sajátját, és végül elkezdte szétszedni.

– Istenem, tényleg! Már emlékszem. Egy falatot sem evett belőle.

– Nem ám! Szétszedte kábé húsz egyforma darabra, azután különféle geometriai alakzatokat rakott ki belőlük az asztalon. Másfél órán keresztül ezt csinálta. Régen mindig buggyantnak tartottam.

Elnevettem magam.

– Tényleg buggyant volt. Anyával mindig azzal viccelődtünk, hogy harmincéves korára meg fogja kapni a Nobel-díjat, aztán amikor tizennyolc lett, ez már nem is volt akkora vicc. Inkább bizonysággá vált. – Belekortyoltam a borba. – Emlékszel a pillantására?

– Ó, az a pillantás! – Poppy színpadiasan a homlokához emelte a kezét. – Te is emlékszel rá?

– Ha akarnám, sem tudnám elfelejteni. Úgy nézett az emberekre, mintha meg akarta volna fejteni őket. Az egész világra úgy nézett.

Poppy bólintott.

– Mintha egy használati utasítás lett volna a világegyetem bőrére írva, amit csak ő képes elolvasni, ha elég erősen összpontosít.

Egy darabig szótlanul ültünk egymás mellett, és kellemes melegség járta át a testemet – a szép emlékek melege. Néhány megnyugtató pohár bor után munkához láttunk, és közösen megírtuk Harold gyászbeszédét. Kevesen vettek részt a komor szertartáson, és a többségük csak névről ismerte az öcsémet.

Sohasem felejtettem el Haroldot, de megtanultam nem gondolni rá. Tíz évembe telt, mire sikerült elfogadnom a halálát, de végül teljesen biztos voltam abban, hogy már nincs köztünk, talán azért, hogy ne őrüljek meg.

Aztán kilenc hónappal ezelőtt az egyik barátom, Mikey váratlanul felhívott. A beszélgetés legfeljebb öt percig tartott, de tisztán emlékszem minden egyes szóra:

– Halló! Ben Tunmore-ral beszélek?

– Igen.

– Mike Hart vagyok. Mikey, a King’sből. Emlékszel rám?

– Mikey? Jézusom! Tényleg te vagy az? Ezer év telt el azóta. Hogy vagy?

– Jól, köszönöm. Hallgass ide! Jó lenne egyszer bepótolni a kimaradt éveket, de először is el kell mondanom neked valamit.

– Hallgatlak.

Mikey-nak feszülten csengett a hangja.

– Nemrég a St. Brigid’s Kórházban jártam.

– Aha. – Összeráncoltam a szemöldökömet. – És az hol van?

Mikey tétovázni kezdett.

– Surrey-ben, vagyis inkább Epsomban. Ez egy… nos, egy elmegyógyintézet. Egy pszichiátriai intézmény, ahová befektetik az őrülteket. Gyakran járok oda, mert ott kezelik a nagymamámat.

– Hová akarsz kilyukadni, Mikey?

– Először azt hittem, hogy tévedek, de az egyik nyári szünetben meglátogattalak téged a tóvidéken, és Harold is eltöltött velünk egy kis időt. Egy ilyen embert még ennyi év után sem lehet elfelejteni. Az a pillantás! Mindig úgy nézett rám, mintha meg akart volna fejteni. De utána eszembe jutott, hogy Toby azt mondta, Harold évekkel ezelőtt meghalt.

Erősen megszorítottam a kagylót.

– Mi az ördögről beszélsz, Mikey?

– Az öcsédről, Ben. Ott van. Biztos vagyok benne. Azt a pillantást nem lehet elfelejteni.

A Windermere-ből Surrey-be vezető út hat óráig tartott kocsival, de akár egy évtized is lehetett volna. Vagy egy történelmi korszak. Annyi kérdés kavargott a fejemben, hogy azt sem tudtam, melyikkel kezdjem. Kizárólag egyetlen gondolatra tudtam összpontosítani: Ne számíts semmire, amíg nem láttad őt! Ha életben lenne, akkor a hetvenes éveit taposná, vagyis valószínűleg nem lehetne ráismerni. Ez talán csak egy tévedés. Mikey gyerekkorunkban találkozott utoljára Harolddal.

Ezt ismételgettem magamban, mint egy mantrát.

A St. Brigid’s egy viktoriánus stílusú épületben működött, amelynek íves kőablakai és magas tornyai voltak. Mikey azt mondta, hogy a kórház állapota nagyon leromlott, és most az eredeti villák közül csak kettőben laknak betegek, mindössze ötvenöten.

Kiszálltam az autóból, és szemügyre vettem az épület hatalmas homlokzatát a fagyos és harapós szélben. Felvettem a kabátomat és a kalapomat, de a csontjaimból nem sikerült kiűzni a hideget.

Kinyitottam a kovácsoltvas kaput, amelyet csukva tartottak, de nem zártak kulcsra. Több méter magas volt, fölém tornyosult. A szél becsapta mögöttem, miután beléptem rajta, és a fémes csattanás visszhangot vert a pázsit fölött.

Megfordultam. A mögöttem lévő utca kihaltnak tűnt, leszámítva az én öreg autómat. Lehajtottam a fejem, és elindultam. Csak a talpam alatt csikorgó kavicsok zaja törte meg a csöndet.

Amikor bekopogtam, egy mogorva és alacsony ápolónő nyitott ajtót.

– Segíthetek?

– Az egyik betegükhöz jöttem.

Erre összeráncolta a szemöldökét.

– Még sohasem láttam itt magát, és ide csak azok szoktak jönni, akik már jártak itt. Nincsenek új betegeink. Az összes páciensünk évtizedek óta itt van.

Bólintottam.

– Tudom. Azt hiszem, én ismerem az egyiket, csak nem tudtam, hogy itt van.

– Hogy hívják?

– Benjamin Tunmore.

– És a beteget hogy hívják?

– Harold Tunmore.

A nő összepréselte az ajkát, és tetőtől talpig végigmért.

– Még sohasem hallottam ezt a nevet.

Be akarta csukni az ajtót, de gyorsan becsúsztattam a lábfejem a résbe, mire a vastag faajtó nekicsapódott.

– Na ide figyeljen…! – kezdte a nővér.

– Kérem! – Ráfektettem a tenyeremet az ajtóra. – Kérem! Megbízható forrásból azt az információt kaptam, hogy az öcsém talán itt van. Majdnem harminc éve nem láttam. – És mivel továbbra is gyanakvóan méregetett, újra hozzátettem: – Kérem!

Az asszony tekintete ide-oda cikázott, de végül bosszúsan felsóhajtott.

– Rendben van. De nem járathatja a száját a betegeknek az engedélyem nélkül. Kényes és kiegyensúlyozott idebent az ökoszisztéma, és könnyű elfuserálni az egészet. – Rám bökött az ujjával. – Szétnézhet, de nem szólalhat meg!

Bólintottam, és követtem őt a kőlapokkal kirakott folyosón. A hideg hamar elmúlt, mert a padlóból áradt a meleg. A falakon a ház építtetőinek portréi lógtak díszes, aranyozott keretekben. Egyikük sem mosolygott. Valahonnan a kandallóban lobogó tűz ropogása és egy zongora hangja hallatszott. Levettem a kabátomat, és követtem az ápolónőt egy tágas nappaliba, ahol körülbelül húszan lehettek.

A betegek többsége mozdulatlanul ült vagy állt, a tekintetük a semmibe révedt, esetleg az ablakok mögött elterülő hideg és ködös mezőket bámulták. Az egyik idős hölgy lassan és finoman ütögette a zongora billentyűit, a kandalló körül üldögélő férfiak kezében pedig zörögtek az újságok.

– Látja? – kérdezte hirtelen az ápolónő, mire majdnem ugrottam egyet ijedtemben. – Kényes ökoszisztéma. Most várjon itt! Beszélnem kell a főnökkel.

Miközben szemügyre vettem az idősebb betegeket, megállapítottam, hogy mindegyik egyedül van. Akár a szélben hajladozó fákat bámulták, akár csöndesen üldögéltek az egyik kényelmes viktoriánus pamlagon, nem beszélgettek egymással, sőt látszólag tudomást sem vettek a többiek jelenlétéről. A veszteség éles fájdalomként hasított belém. Mintha ez a hely az elveszett lelkek otthona lett volna, a kísérteteké, akiknek nincs hová menniük.

Aztán megpillantottam.

Az idős úriember a szoba sarkában ült egy hatalmas vörös fotelben, egy mahagóniasztal mögött, és feszült kíváncsisággal bámulta az asztalon lévő sakktáblát. A figurák a kezdő pozícióban álltak. Zakatoló szívvel közelebb mentem hozzá. A férfi felemelte a fejét, és belenézett a szemembe.

Ekkor döbbentem rá, hogy Mikey tévedett. Nem az öcsémmel – mert valóban Harold ült abban a fotelben –, hanem a jellegzetes pillantásával kapcsolatban. Már nem olyan volt, mint ahogy az emlékeimben élt. Megváltozott a tekintete, mintha valamit kivettek volna belőle, vagy kicseréltek volna benne.

Odasiettem hozzá, és igyekeztem halkan beszélni. Az izgatottságom ellenére különös zaklatottságot éreztem. Mintha valami nem lenne rendjén.

– Harry! – mondtam, miközben ő végig a szemembe nézett. – Én vagyok az, Harry. El sem akarom hinni, hogy életben vagy!

Lebiggyesztette az ajkát, mintha rágódott volna egy szón, amit nem tudott kimondani. Feszülten várakoztam. Amikor végre kinyitotta a száját, azt mondta:

– A hangyák élnek?

Értetlenül pislogtam.

– Tessék?

– Ez pusztán meghatározás kérdése, nem? – A hangja rekedt volt és érdes. – Jelentéstani kérdés. A tényen nem változtat.

– Én… – Nem is sejtettem, hogy miről beszél. – Nem, valószínűleg nem.

– A tenger él?

Barna szeme nedvesen csillogott.

– Nem tudom, Harold.

Mély, fáradt és kimerült sóhajával együtt mintha az esszenciája is távozott volna belőle.

– Én sem tudom, Ben. – Megrázta a fejét. – Én sem tudom.

Amikor meghallottam a nevemet, hevesen megdobbant a szívem. Tudta, ki vagyok. Csupán annyit kellett tennem, hogy kiviszem innen. Hazaviszem, ahol gondoskodni fogunk róla. Azután észrevettem, hogy a jobb kezéről hiányzik három ujja. Csak a hüvelyk- és a mutatóujja maradt meg.

– Mr. Tunmore! – hasított keresztül a szobán egy hang. Amikor megfordultam, megpillantottam az alacsony nővért, aki egy magas és karcsú nő mellett állt. Utóbbinak merev volt a tartása, és egy csíptetős táblát szorongatott a kezében. – Beszélhetünk?

Kissé szédelegve az öcsém felé fordultam. Nehezemre esett elválni tőle ennyi év után, még akkor is, ha csak egy rövid időre.

– Beszélek velük, rendben? A másik szobában leszek. Mindjárt visszajövök.

Harold hallgatott, csak lepillantott a sakktáblára. A karcsú nő bekísért az irodájába, és hellyel kínált. A fehér falú szoba nem illett a körülötte lévő épülethez. Ha nem szűrődik be a zongora hangja, el sem hittem volna, hogy a kórházhoz tartozik.

– Dr. Stranner vagyok. – Előrehajolt, és lepillantott rám. – Meséljen, mi járatban erre?

– Az a férfi a fivérem – feleltem, és a nappali felé böktem, ahonnan kijöttünk. – Akivel beszélgettem. Harold Tunmore-nak hívják. Majdnem… nos, majdnem harminc éve eltűnt. Azt hittem, meghalt.

Dr. Stranner felvonta a szemöldökét.

– Igazán? Ő az egyik legrégebbi betegünk. Soha senkinek nem sikerült felkutatni a családját.

– Hát, én vagyok a családja. A bátyja. Itt vagyok, és végre hazavihetem.

Dr. Stranner összeráncolta a szemöldökét.

– Nos, valóban hasonlítanak egymásra, de attól tartok, hogy ez nem lehetséges, Mr. Tunmore. A fivérének rengeteg gondoskodásra van szüksége, amit maga legfeljebb akkor tudna megadni neki, ha felvesz mellé egy ápolónőt.

– Mi baja van?

– Több paranoid téveszmés betegség tüneteit is produkálja. Gyakran elfogja a nyugtalanság, és alkalmanként erőszakossá válik. Néha egyáltalán nem lehet kommunikálni vele. Arra szeretném megkérni magát, hogy jöjjön vissza valamivel, amivel be tudja bizonyítani, hogy rokonok. – Bizalmatlanul résnyire húzta a szemét. – Fényképekkel. Esetleg régi igazolványokkal. Bármivel, ami azt bizonyítja, hogy korábban kapcsolatban álltak egymással. Utána átnézem magával az aktáját. Elég… sok időbe fog telni.

Az öcsém valóban nem volt egészséges. Mióta a St. Brigid’sben tartózkodott, skizofrén rohamai és súlyos pszichotikus téveszméi voltak, és ezek alkalmával biztosra vette, hogy valaki vagy valami megfigyelés alatt tartja vagy irányítja.

Úgy döntöttem, hogy néhány hétig Epsomban maradok. Mivel hetvenhét éves voltam, és rég nyugdíjba vonultam, ezt megengedhettem magamnak, és a szállás sem bizonyult túlságosan drágának. Felhívtam Poppyt, de éppen Amerikában nyaralt. Abban állapodtunk meg, hogy amíg nem tud idejönni, addig Harold közelében maradok, és utána közösen eldöntjük, hogy mi legyen a következő lépés.

Mindennap meglátogattam a fivéremet, aki mindig felismert, azonban hiába faggattam, mert a kérdéseim látszólag cseppet sem érdekelték. Az ujjait nyilvánvalóan amputálták, és később azt is megtudtam, hogy mély forradások húzódnak a mellkasán. Ám hiába kérdezgettem arról, hogy mi történt. Amikor nem akart válaszolni, makacsul hallgatott, amikor pedig sikerült beszédbe elegyednem vele, egy szót sem értettem abból, amit mondott. Gyakran emlegette a polipokat, és még párszor szóba hozta a hangyákat is.

Néha sakkoztunk, és a bábuk felállításától mindig lázas izgalomba jött. A hiányzó ujjak ellenére gyakorlottan mozgott a keze, és miközben gondosan felállította a figurákat, a tekintete mohón a táblára tapadt. Majd miután minden a helyére került, mozdulatlanná dermedt. Mintha valaki lekapcsolta volna a villanyt. Egyszerűen hátradőlt, és maga elé meredt.

– Játszunk? – tettem fel ilyenkor a kérdést.

Erre vállat vont, vagy azt dünnyögte, hogy rendben. Ezután minden alkalommal könyörtelenül megvert, és közben rettenetesen unott képet vágott.

– Úgy tűnik, hogy az eszedet nem vesztetted el – viccelődtem az egyik parti után, miután hat lépésből megvert.

– Ennek nincs köze az agyamhoz. Egyáltalán semmi. Előre kitervelték az egészet, érted? Az egészet kitervelték.

A második héten sajnos a tanúja voltam az egyik rohamának. Vadul remegni kezdett, mintha rettenetesen fázott volna.

– Nem látják, hogy mit művel – dünnyögte közben. – Ez a probléma. Ez a szétkapcsolódás. Nem látják, hogy mit művel a hangyákkal.

Igyekeztem megnyugtatni, de a dünnyögésből kiáltozás lett, a kiáltozásból pedig üvöltözés, amikor felpattant.

– Nem látják, hogy mit művel a hangyákkal!

Az ápolónők megkötözték, beadtak neki valamit egy fecskendővel, aminek egy hosszú és keskeny tű volt a végén, majd bekísérték a szobájába. Követtem őket abban a reményben, hogy segíthetek nekik valamiben.

Még sohasem jártam Harold szobájában. Egyszerű volt, csak egy kórházi ágy állt benne, és virágok sorakoztak az ablakpárkányon. Nem mondtam volna csúnyának, legfeljebb ridegnek és személytelennek. Miután Harold végre elaludt, leültem az ágya mellé, és vele maradtam.

Egyetlen személyes tárgyat láttam a szobában: egy bőrből készült aktatáskát, ami az egyik sarokban állt. Az ápolónők azt mondták, hogy már akkor is Haroldnál volt, amikor bekerült a kórházba, és minden alkalommal dührohamot kapott, amikor megpróbálták elvenni tőle. Néhány óra elteltével menthetetlenül úrrá lett rajtam a kíváncsiság, és kinyitottam. Három dolog hevert benne: egy szappanból készített faragvány, A vihar[1] egy példánya, valamint egy hevenyészetten összekötött vastag papírkupac.

A szappanból készített, durván megmunkált faragvány egy anyát és egy fiút ábrázolt. Nem volt lenyűgöző művészi alkotás, hanem látszott rajta, hogy sietősen készült, laikus kezek által.

A vihar példányát szinte rongyosra olvasták. A lapok felkunkorodtak és meggyűrődtek, nyomot hagytak rajtuk az ujjlenyomatok meg a sár. A szöveg érintetlen volt az első felvonás végét leszámítva, amikor Prospero azt mondja Arielnek:

„Olyan szabad leszel,
mint a szél a hegyen; de most hajtsd végre
pontosan a parancsom.”[2]

Ezt a három sort színes szövegkiemelővel áthúzták, aztán aláhúzták, és többszörösen bekarikázták. Emiatt az oldal többi része szinte olvashatatlanná vált, de ezek a szavak egyértelműen kiugrottak, tisztán és világosan.

Amikor kibontottam a papírkupacot, olyan hevesen vert a szívem, hogy majdnem kiugrott a helyéből. Az első oldal úgy kezdődött, hogy Drága Harriet!, és amikor belelapoztam, rájöttem, hogy ezek levelek, amelyek a lányomnak íródtak. Ellenőriztem a dátumokat, mert az öcsém szerencsére mindent gondosan felcímkézett, és megállapítottam, hogy az összes 1991-ben keletkezett. Ez a papírkupac volt a folytatása annak a három levélnek, amelyeket Harold a lányomnak küldött, sok évvel ezelőtt.

A kupac több száz lapból állt.

Haza akartam vinni a leveleket, de amikor beraktam őket a táskámba, Harold mocorogni kezdett. Mozdulatlanná dermedtem, mint egy tolvaj, mintha visszaéltem volna a fivérem bizalmával, amikor beléptem a szobájába, és kinyitottam az aktatáskáját.

– Ben – suttogta. Odaléptem az ágyához. A tekintete erőtlen volt, az arca beesett és sápadt. – Képtelen voltam megtenni. Megpróbáltam, de… de nem voltam elég erős.

Közelebb hajoltam hozzá, mire ő hideg és nyirkos kezébe fogta az enyémet.

– Semmi baj, Harry. Itt vagyok.

Már régen felhagytam azzal, hogy megpróbáljam kitalálni, miről beszél. A beszélgetéseink többsége nem vezetett sehová. Megtanultam, hogy ilyenkor csupán megnyugtatást és támogatást várt tőlem, vagy talán ezekre volt szüksége.

– Semmi baj.

– Naoko azt akarta, hogy osszam meg őket. Évekkel ezelőtt, de képtelen voltam rá. Azt akarta, hogy…

Eltorzult az arca a fájdalomtól. Nyilvánvalóan tudta, hogy nálam vannak a levelek. Nagyon megváltozott, de nem lett ostoba.

– Ne aggódj, Harry! – mondtam. – Vigyázni fogok rájuk.

Harold arcvonásai úgy megkeményedtek, mint a kő.

– Senki sem olvashatja el őket. – Halkan és sürgetően beszélt, és olyan erősen szorította a kezemet, hogy elfehéredtek az ujjai. – Ha megtudnánk, hogy mik vagyunk… ha bárki megtudná, hogy…

Olyan erős köhögőrohamot kapott, hogy fröcskölt a szájából a nyál. Mellette maradtam és fogtam a kezét, de mire a roham véget ért, újra elaludt. Függetlenül attól, hogy öntudatlan állapotba került, csak komoly erőfeszítések árán tudtam kiszabadítani a kezemet. Alvás közben is elgondolkodva összeráncolta a szemöldökét.

Felsóhajtottam, és kimentem a szobából. Elhatároztam, hogy másnap korán reggel visszajövök.

A bérelt szobám vibráló asztali lámpájának fényénél elkezdtem olvasni a leveleket. Az összes lap régi volt és merev, mintha megszárították volna őket, miután eláztak. Hasonlítottak ahhoz a háromhoz, amit megszállottan olvasgattam hosszú évekkel ezelőtt. Némelyik korábban keletkezett, némelyik később, de együtt tagadhatatlanul kirajzolódott belőlük egy történet. Az az érzésem támadt, mintha visszautaztam volna az időben azokra a sötét éjszakákra, amikor elmélyülten tanulmányoztam a szavakat, hátha rátalálok végre valamire, ami addig elkerülte a figyelmemet. Vagy amit nem lett volna szabad meglátnom.

Másnap reggel felhívtak a St. Brigid’sből.

Ha visszagondolok arra a hívásra, nem érzem úgy, mintha most hívnának fel. Nem emlékszem, hogyan magyarázták el nekem a történteket. Helyette úgy látom magam előtt az eseményeket, mintha én is ott lettem volna.

Az öcsém éjszaka kiszökött a szobájából, és bement a konyhába egy kulccsal, amit valahonnan szerzett. Az ápolónők nem jöttek rá, hogyan jutott hozzá, mert egyik sem hiányzott, habár arra valamelyikük halványan emlékezett, hogy a konyha kulcsa egy alkalommal eltűnt, körülbelül tíz évvel ezelőtt.

A halottkém csak annyit tudott megállapítani, hogy Harold valószínűleg kinyitotta az egyik hordót, amelyben a régi, petróleumos tűzhelyek meggyújtásához szükséges olajat tárolták. Lelocsolta a ruháit, azután az egyik hosszú gyufa segítségével felgyújtotta magát.

Aznap éjjel sírtam, de nem éreztem valóságosnak a könnyeimet. Eltompította őket az idő, és távolinak éreztem őket a sokk miatt. Igazság szerint azt a férfit gyászoltam, akit már régen eltemettem.

Önkéntelenül magamat vádolom a halála miatt. Harold az én felbukkanásom előtt harminc éven keresztül élte a maga csöndes, de viharos életét. Poppy igyekszik meggyőzni arról, hogy talán én szabadítottam meg végre a szenvedéseitől. Talán a fivérem maga is eltemette magát, már jóval a halála előtt, és miután továbbadta a leveleit, a vallomását, végre szabadon távozhatott.

Már körülbelül százszor elolvastam a leveleket. Harold bennük hihetetlen történetet mesél el, és nem tudom vállalni a felelősséget a hitelességéért. Néhány név megfelel a valóságnak. A szereplők közül néhányan valóban léteztek, néhány szereplővel kapcsolatban viszont semmit sem találtam. A leírt eseményekhez nem kívánok megjegyzéseket fűzni. Nem fogom összefoglalni őket, mert ahhoz nincs elegendő képességem és tudásom. Az, ami Harolddal történt, meghaladja az értelmi képességemet, és ezt el tudom fogadni.

Felvettem a kapcsolatot Poppy férjével, Jeremyvel, akinek egy független könyvkiadója van Oxford közelében. Nem kellett sokáig győzködnöm. Kezdetben csak szívességet akart tenni Poppynak és nekem, de végül sokkal több lett belőle. Néhány hónap leforgása alatt közösen összedolgoztuk a leveleket, az első hármat is beleértve. Mindannyian úgy gondoltuk, hogy ezt a nyilvánosság elé kell tárnunk.

Lehet, hogy az öcsém egyszerűen bolond volt. Lehet, hogy beleőrült a munkájába, és ezek a levelek csupán egy elmeháborodott utolsó zagyva gondolatait tartalmazzák.

De az is lehet, hogy van bennük igazság.

Mert ha valóban megtörtént az, amit Harold leír; ha csak részben igaz az, amiről beszámol, akkor ezek a legfontosabb levelek, amelyeket Önök valaha olvasni fognak.

Benjamin Tunmore, Windermere

2020. július

1991. JANUÁR 22., KEDD

ESTE

[–][1]

Drága Harriet!

Bocsáss meg, Atyám, mert vétkeztem!

Emlékszel ezekre a szavakra, Hattie? Szerintem Ben sohasem erőltette rád őket. Ő sosem fordult a vallás felé. De gyerekkorunkban a nagyapád minden vasárnap elvitt minket a templomba, és minden alkalommal rábökött a sarokban álló apró fülkére.

– Oda kell mennetek gyónni – mondta. – Ott fognak feloldozni benneteket.

Sosem volt könnyű a pappal beszélni. Egy gyerek számára szinte felfoghatatlan a feloldozás. Szerintem senki sem születik bűnösnek, és egy ideig még nem jövünk rá, hogy mit jelent valójában a bűn. Emlékszem, ahogy abban az apró, sötét helyiségben ültem, és megvizsgáltam a szívemet valamiféle vétséget keresve.

– Gonosz voltam a nővéremmel az iskolában – mondtam. – Pénzt loptam az anyám tárcájából.

Természetesen ezek közül egy sem történt meg, mert sohasem tévelyedtem el túlságosan a szabályoktól, de volt annyi eszem, hogy tudjam, mit kell mondanom. Mivel nem láttam a pap arcát, nem tudtam megállapítani, hogy jól csinálom-e, de mindig kiosztotta nekem a megfelelő mennyiségű Miatyánkot és Üdvözlégyet, majd az utamra küldött. És apa mosolygott. Azt hiszem, valójában csak erre vágytam. Arra az elismerő mosolyra, ami kiült az arcára.

Idősebb korunkban aztán nehezebbé vált a dolog. A serdülőkor félszeggé tett, és már megcsömörlöttem, annyi önvizsgálatot tartottam. Már nem tudtam olyan könnyedén füllenteni. Valódi bűnök bugyogtak a felszín alatt, ködösek és érthetetlenek, és nem tudtam, hogy mit kezdjek velük.

Ben egy idő után nem jött el velünk a templomba, de én mindig mentem.

Egy napon a gyóntatófülkében ültem, és hallgattam. Egyre jobban rám nehezedett a világban elfoglalt helyem terhe, és nem tudtam, hogyan kell megtartani. Nem találtam a megfelelő szavakat ahhoz, hogy megtörjem az apró fülke szentséges csöndjét, és végül Michaels atya – az a vörös hajú, találkoztál már vele? – így szólt:

– Ugye tudod, fiam, hogy én nem kényszeríthetlek rá a beszédre? Kicsi korod óta ide jársz minden héten, és szerintem még egyetlen igaz mondat sem hagyta el a szádat.

– Én… – Kikapcsolt az agyam. – Sajnálom.

– Ne sajnáld! Mindenki másféle kapcsolatban áll Istennel. A gyónás azért van, hogy segítsen neked, ahogy én is, de én pusztán a tolmács vagyok.

– Isten tolmácsa?

Michaels atya kuncogni kezdett.

– Nem, drága fiacskám. Arra egyikünk sem képes. A te tolmácsod vagyok. Néha az embernek segítségre van szüksége ahhoz, hogy élettel töltse meg a gondolatait és jelentést adjon a szavainak, hogy utána bizalmasan közölhesse azt Istennel. Azt hiszem, neked talán éppen az ellenkezője a problémád.

Zavartan feszengtem a padon.

– Ha elfogadsz tőlem egy tanácsot, akkor azt javaslom, hogy írj naplót – folytatta Michaels atya. – Vesd papírra a gondolataidat! Ne nekem, vagy valaki másnak, hanem saját magadnak. Írd le, hogy mi történt veled aznap, egyszerűen megfogalmazva!

– Miért?

– A léleknek néha nem arra van szüksége, hogy értelemmel töltse meg az üres szavakat: az imákat és gyónásokat, amelyekben valójában nem hiszel. Éppen ezért inkább azt kell megengednünk neki, hogy szavakká formálja a bennünk rejlő kimondatlan jelentéseket. Ehhez arra van szükség, hogy hangot adjunk a léleknek, és ez nem könnyű, fiam, legalábbis eleinte. A feladat nem könnyű, de… írj le mindent! Ne húzz át semmit! Ne hazudj, ne magyarázkodj, és ne köntörfalazz! Csak saját magad elől van rejtegetnivalód.

Megfogadtam Michaels atya tanácsát. Szerintem ezt még sohasem meséltem el neked, mert nem nyílt rá megfelelő alkalom, hiába kirándultunk annyit együtt. A hitem mindig is rendkívül magántermészetű dolog volt, ahogy apádnak is az ateizmusa. A naplóm sok éven keresztül a kommunikáció egy bizonyos formájaként szolgált, mintha valaki mással beszélgettem volna. Michaels atya tanított meg arra, hogy ehhez nem kell letérdelnem, sem a templomban lennem.

Úgy ömlöttek belőlem a tintával írott szavak, mintha ezer sebből véreztem volna. Továbbra is szükségem volt a gyónásra: arra a gyógyító hatású, katartikus erőre, ami abból fakad, hogy az ember megosztja magát a világgal és másokkal. Megszállottan ragaszkodtam hozzá. De igazság szerint ahogy telt az idő, egyre nagyobb terhet jelentett. Azok után, ami Santival történt, távolságot kellett tartanom, le kellett szoknom róla, össze kellett szednem magam. Ha közelebbről is megvizsgáltam volna az eseményeket, beleőrültem volna.

De most, hosszú idő óta először, olyan dolgok történnek, amelyeket nem értek. Úgy érzem, hogy meg kell ezeket beszélnem valakivel, ha másért nem, akkor azért, hogy értelmezni tudjam. Végtére is a saját bevallásom szerint pontosan ez az életem értelme, nem igaz, Hattie? Értelmezem a dolgokat.

De rájöttem, hogy most már nem tudok visszatérni a naplóíráshoz, legalábbis nem úgy, mint régen. Hamisak a szavak. Konganak a rideg ürességtől.

Abban a reményben írom ezt a levelet, hogy bizonyos értelemben talán te leszel a tolmácsom. Sajnálom, hogy téged terhellek ezzel, de senkim sem maradt rajtad kívül. Mennyi is vagy most, tizennégy? A tizennegyedik születésnapodon vittelek el szörfözni, ugye? Akkor talán elég idős vagy már ahhoz, hogy megértsd, mit jelent a gyónás. Habár az igazat megvallva, egy részem azt reméli, hogy Ben ezt el fogja dugni, vagy el fogja égetni. Valójában arra számítok, hogy a tűz martaléka lesz. De senki sem jut eszembe rajtad kívül. Te vagy az egyetlen, akit nem idegenítettem el magamtól.

Már nem hiszek abban, hogy Isten meghallgat.

Ma végignéztem az egyik régi barátom halálát. Ezt mielőbb közölni akartam veled, hogy ne döbbenj meg túlságosan. Nem akarok rád ijeszteni, azonban most itt ülök, a kamera felvételeit bámulom, és kétségbeesetten magyarázatra vágyom. Azt hiszem, talán nem is lenne szabad leírnom neked ezeket a dolgokat; fogalmam sincs, ezek a levelek hogyan fognak eljutni hozzád. Mégis meg kellett osztanom valakivel, bárkivel a gondolataimat.

Tegnap egy munka kapcsán megérkeztem Új-Mexikóba. Ez a saját munkám, tulajdonképpen magánnyomozás, senki sem adott rá megbízást. Sok furcsa és ellentmondásos jelentést olvastam a térségben zajló madárvonulásokról, és ez felkeltette az érdeklődésemet. Mintha hirtelen az összes fecske, ami normális körülmények között délre költözne a tél elől, korábban tért volna vissza.

Mintha menekültek volna valami elől.

Talán furcsán hangzik, hogy egy efféle nyomot követek, de te is tudod, hogy szeretek utazni. Fárasztó és kimerítő magányosan élni a poros londoni lakásomban. Szinte érzem, ahogy elsorvad az agyam. És mivel tavaly elegendő pénzt kerestem Floridában a Hubble fellövése kapcsán – már meséltem neked erről az űrtávcsőről –, megengedhetem magamnak, hogy egy darabig a saját érdeklődésemmel foglalkozzam.

Bejelentkeztem a Történelmi Taos[3] Fogadóba, ami csinos kis vályogházakból áll, és hálás voltam azért, hogy januárban vagyok itt. Jártam már nyáron Új-Mexikóban – biztosan emlékszel arra a rémes fizikuskonferenciára –, akkor abban a pillanatban izzadni kezdtem, amint leszálltam a gépről. A tél jóval hűvösebb, és a kihalt, sivatagos táj ellenére a hideg szelek kissé Londonra emlékeztetnek.

Amikor bekísértek a szobámba, megmosolyogtatott, hogy milyen büszkék a tulajdonosok a fogadó történelmére. A falakon rengeteg régi fotó és plakát lógott, amelyek egyértelműen és harsányan arra emlékeztettek mindenkit, hogy ez a hely több mint százéves.

– Ez a főépület az 1800-as években épült – közölte a tulajdonos, és kidüllesztette a mellkasát. – Rengeteg minden történt itt.

Megállt az ajtóm előtt, letette a csomagjaimat, odaadta a kulcsot, és kellemes estét kívánt. Egy darabig mosolyogva meredtünk egymásra. Milyen ostobának nézhettem ki! Jó tíz másodperc elteltével eszembe jutott, hogy ebben az országban borravalót szokás adni. Áttúrtam a zsebeimet, és közben szánalmas kifogásokat és bocsánatkéréseket dünnyögtem a kultúrák közötti különbségekkel kapcsolatban. Sikerült előhalásznom egy ropogós tízdollárost, a férfi pedig azonnal eltűnt.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam, hogy végre kiélvezhettem a jól megérdemelt magányt, és kinyitottam a kulccsal az ajtót.

A szobám nem volt üres.

Két férfi várt odabent. Az egyik közvetlenül előttem állt. Impozáns, katonásan egyenes tartású férfi volt, széles és magas, a válla alig fért bele a zakójába. Miközben fölém tornyosult, megállapítottam, hogy sötét arcának szőrzete alatt forradások húzódnak. A cserzett barna bőre túl sok kimerítő és egzotikus kalandról árulkodott.

Beletelt néhány másodpercbe, mire észrevettem a másik férfit a háta mögött, aki az asztalnál ült. Fehér volt, az arca sápadt, és a haja megkopott, mint egy régi fénykép. A függönyök árnyéka rávetült barna poliészteröltönyére, amitől szinte beleolvadt a sötét színű fából készült székbe. Egy csukott aktatáska pihent előtte.

– Mr. Tunmore – mondta az első férfi. – Már vártuk magát.

– Nos, ezt én is látom – feleltem, miközben átpréseltem magam mellette, és bementem a szobába. – Különben ez egy rendkívül furcsa véletlen lenne.

– Nahát! – Mély hangon felnevetett. – Az emberek többsége jobban meg szokott lepődni. Tudja, mi történt legutóbb, amikor egy szállodai szobában vártunk valakire? Meglátott minket, és elájult. Nem viccelek. Tisztára, mint a filmekben.

Odacsoszogtam az ágyhoz, és félszegen leültem.

– Azt hiszem, manapság tudat alatt mindig számítok arra, hogy váratlanul felbukkan egy vállalat vagy a hadsereg képviselője. Mit tehetek magukért, uraim?

– Ó! – A férfinak felderült az arca, mintha hirtelen rádöbbent volna valamire. – Kérem, hadd gondoskodjam a csomagjairól! Maga csak pihenjen! Esetleg kér egy csésze teát? Az angolok azt szoktak inni, nem igaz?

Összeráncoltam a szemöldökömet, és megpróbáltam összeegyeztetni ezt a hatalmas termetű embert a kedélyes viselkedésével.

– Nem szeretem megerősíteni a sztereotípiákat, de ölni tudnék egy csésze teáért.

A hatalmas férfi elnevette magát, és bekapcsolta az elektromos vízforralót. Miközben elindult a bőröndömért, önkéntelenül észrevettem, hogy a forralóba korábban töltöttek vizet. Vagyis ők ketten egy ideje már a szobában voltak.

A széken ülő társa felé fordultam.

– Maguk előnyösebb helyzetben vannak, mert tudják a nevemet.

Ő csak szótlanul visszamosolygott rám.

– A neveknek most nincs jelentősége – szólt hátra a másik, miközben úgy emelte fel a bőröndömet, mintha tollakkal lett volna megtömve. – Szólítson csak a Testőrnek! Mindenki így nevez.

– Rendben. Valószínűleg meg kellene kérdeznem, hogy miért vannak itt.

A Testőr felbontott egy teafiltert, beledobta egy csészébe, és ráöntötte a forró vizet.

Az asztalnál ülő férfi kinyújtotta a kezét, hogy kinyissa az aktatáskát, és megállapítottam, hogy az ujjai olyan hosszúak és vékonyak, mint a pók lábai. Miután ügyesen beállította a megfelelő kombinációt, elővett a táskából néhány papírlapot, odaütögette őket az asztalhoz, hogy egyenesen álljanak, azután letette őket maga elé.

– Azért kerestük fel magát – mondta a Testőr, miközben újra fölém tornyosult és odaadta a teát –, mert úgy hírlik, hogy magának jó érzéke van az efféle dolgokhoz.

– Miféle dolgokhoz?

Erre kissé értetlenül összeráncolta a szemöldökét, és ránézett a társára. Az csak mosolygott.

– Maga fizikus, igaz? – kérdezte. – Tehát… a fizikához.

Elnevettem magam, miközben kissé hátradőltem. Az amerikaiak szarkazmusa mindig jó hatással van a közérzetemre.

– A fizika meglehetősen tág fogalom. Felöleli az ismert világegyetem legnagyobb részét. Nem szűkítené le egy kicsit?

– Szívesen elmondanám magának, csakhogy az a gond… – kezdte a Testőr, de aztán elhallgatott és összeráncolta a szemöldökét. – Nos, ez nem ilyen egyszerű.

– Ó, már értem! – mondtam. – Szigorúan bizalmas, mi?

– Elárulhatok magának egy érdekes dolgot a „szigorúan bizalmas” kifejezéssel kapcsolatban? Nem azt jelenti, hogy valami egyben elsődleges fontosságú is. – A Testőr közelebb lépett hozzám, és eltakarta előlem a fényt. – Ez egy tévhit. Az emberek ezzel a kifejezéssel próbálják elhitetni azokkal, akik hozzáférnek a szigorúan titkos iratokhoz, hogy ők rendelkeznek a legmagasabb szintű minősítéssel. Így próbálják elérni, hogy ne tegyenek fel kérdéseket.

Hallgattam.

– Rengeteg magasabb minősítés létezik a „szigorúan bizalmas”-nál – folytatta. – Létezik például a T-hozzáférés meg a Q-hozzáférés. És valószínűleg olyanok is léteznek, amelyekről még én sem tudok, pedig nekem elhiheti, hogy én elég sok mindenhez hozzáférek. De ha valóban el akarnánk mondani magának valamit, akkor tudja, mit kellene tennem?

Megráztam a fejem, és belekortyoltam a teába.

– Talán meg kellene ölnie?

A Testőr rámutatott az ajtóra.

– Ki kellene mennem a szobából, és fel kellene hívnom a felettesemet, hogy megkérdezzem tőle, magának megvan-e az ehhez szükséges minősítése, márpedig biztosan nincs. Nyilvánvalóan nem jöhetne velem, mert akkor meghallaná a minősítési szint nevét, és már az is túl sok lenne. És ha a felettesem megerősítené, hogy magának van megfelelő hozzáférése, ami kizárt, akkor vissza kellene jönnöm ide, ki kellene küldenem magát a szobából, hogy felhívhassa a főnökét, és ellenőrizhesse, hogy én rendelkezem-e a szükséges felhatalmazással ahhoz, hogy lefolytassuk ezt a beszélgetést.

– És rendelkezik?

A Testőr elmosolyodott.

– Ezt nem árulhatom el magának. Nincs felhatalmazása.

Újra belekortyoltam a teámba.

– Ha nem mondhatnak el nekem semmit, akkor miért vagyunk itt?

– Van egy férfi – felelte, és ránézett a társára. – Nos, van egy… – Összeráncolta a szemöldökét. – Nevezzük… jelenségnek. Az általam képviselt szervezet azt szeretné, ha maga szemügyre venné. Nekem természetesen nincs engedélyem arra, hogy közöljem magával, hogy miről van szó.

– Tulajdonképpen már dolgozom valamin. Azt legalább elárulhatják, hogy hol van ez a jelenség?

A Testőr megrázta a fejét, és szinte bocsánatkérően széttárta a karját.

Felsóhajtottam.

– Ezek szerint van valahol egy jelenség, amiről nem beszélhetnek, és nem árulhatják el, hogy hol van, és azt sem közölhetik velem, hogy kinek dolgoznak. Későre jár, és fáradt vagyok. Honnan a fenéből gondolják, hogy igent fogok mondani?

A Testőr elvigyorodott.

– Egy kismadár, amelyik sokkal érdekesebb annál, mint amire maga vadászik, azt csicseregte, hogy képtelen lesz ellenállni a kísértésnek.

Elfintorodtam, és eltöprengtem a nyomozáson, ami miatt idejöttem. Ő tudott volna erről? Hiszen senkinek sem beszéltem a tervemről.

– Azt is hozzátehetném, hogy ezért jól megfizetjük majd magát, de azt mondták, hogy ez nem számít – folytatta a Testőr. – Azt mondták, hogy minél titokzatosabb a rejtély, maga annál kíváncsibb lesz.

Megint felsóhajtottam.

Igazság szerint fáradt voltam, és éhes. Legszívesebben elküldtem volna ezt a két férfit, közöltem volna velük, hogy nem érdekel a dolog, keressenek valaki mást.

De a fenébe is, a Testőrnek sajnos igaza volt, Hattie. Nem tudom, hogy kivel beszélt, de a titkolózás, a különös látogatás, a felfedezésekre utaló célzások… Ismerős, izgatott borzongás futott végig rajtam.

Ez igazi rejtély volt.

Alig harminc perccel később egy kisbuszban ültünk. A csomagjaim hátul kaptak helyet. Az ablakokat elsötétítették, a függönyöket behúzták. A váratlan helyzet ellenére elnyomott a fáradtság. Nem tudom, meddig aludtam, de mire felébredtem és kikukucskáltam a függöny mögül, megérkeztünk egy sivatagban lévő épülethez.

A nap már felbukkant a horizonton. A táj lapos volt, rideg és kietlen. A kisbusz által felvert forró por szinte megtelepedett a levegőben, mint a hó, és elhomályosított mindent.

A tökéletesen jellegtelen épület annyira nem illett bele a környezetbe, hogy először azt hittem, csak délibáb, vagy a fény furcsa játéka. A sárga homokból kiemelkedő lapos, szürke és szögletes épülettömbön nem voltak sem táblák, sem feliratok, a fakó ablakokat pedig alig lehetett megkülönböztetni a falaktól. Az a benyomásom támadt, hogy a sivatag egyetlen szempillantás alatt el tudná nyelni ezt az egészet, és nyoma sem maradna annak, hogy valaha itt állt.

A kisbusz begördült elé, és leparkolt néhány fekete autó mellett, amelyek megbújtak az épület falánál. Kidörzsöltem a szememből a sivatag vakító fényét, azután éreztem, hogy valaki finoman meglök. Miután kiszálltam, a szám elé húztam a pólómat, hogy ne menjen a torkomra a por. A Testőr egyetlen szó nélkül bevezetett.

Az ajtó túloldalán a szürke színt felváltotta a vakító fehér. A tisztítószerek jellegzetes citromos illata elnyomta a sivatag poros szagát. A falak csupaszok voltak, a folyosó pedig üres, leszámítva pár jellegtelen zárt ajtót. Csak a lépteink visszhangja törte meg a csöndet. A sofőr kint maradt a kisbusznál, és becsukta mögöttünk az ajtót.

A folyosó közepén a Testőr kinyitott egy ajtót, és intett, hogy lépjek be. A biztonsági szolgálat irodájában néhány szék és egy asztal állt, az asztalon pedig négy monitor sorakozott. Mindegyik más-más kamera képét mutatta, de az összes ugyanazt vette. Egy apró kihallgatószobát láttam, ahol egy fémasztalnál egy szürke ruhás, fekete hajú férfi ült, és az ujjával dobolt az asztalon. A hangszórókon át érkező kopogás visszhangot vert az iroda steril közegében.

Kopp, kopp, kopp, kopp. Kopp, kopp, kopp, kopp.

A férfi arckifejezéséből semmit sem lehetett kiolvasni. A közöny és a higgadtság keveréke tükröződött rajta. Ködös volt a tekintete, mintha semmit sem látna, vagy mintha a cellája rideg fehér falai mögött elterülő tájat bámulná. Nem bilincselték meg.

– Ki ez a férfi? – kérdeztem.

– John McAllister.

Meglepetten pislogtam, mert ismertem ezt a nevet. Újra szemügyre vettem őt, és megpróbáltam összerakni az emléktöredékeimet. Öt évvel ezelőtt dolgoztam együtt Johnnal. New Yorkban élt, és járványkutató volt. Azt a csapatot vezette, amelyik a birminghami himlőjárványt vizsgálta. Azt hiszem, meséltem neked erről, Hattie. Nekem fizikusként azt kellett megvizsgálnom, hogy milyen hatással vannak a légörvények a levegőben terjedő kórokozókra. Felvillant előttem néhány emlékkép: John felfirkant valamit a fehér táblára; John mosolyog, és elsüt egy viccet a tengeri fűről; John meghív egy kávéra. Birmingham után még egy darabig tartottuk a kapcsolatot, mert lenyűgözőnek találtam a szorgalmát és az átlag feletti empátiáját, de az már régen volt.

– Mit keres itt?

A Testőr megrázta a fejét.

– Felhatalmazás, Mr. Tunmore. Felhatalmazás. Maradjunk annyiban, hogy nekünk dolgozott, de… félresiklottak a dolgok. Nem egészen tudjuk, hogy most mitévők legyünk.

– Miért van bezárva?

– Nincs bezárva – felelte a Testőr. – Legalábbis bármikor elhagyhatja ezt a szobát. De mégsem teszi.

– Ezt hogy érti?

– Négy napja van odabent. Csak akkor mozdul meg, amikor megeszi és megissza, amit beviszünk neki, és néha kimegy a mosdóba, de utána azonnal visszaül a helyére. – Megcsóválta a fejét. – Őszinte leszek magával. Nem szívesen vonok be egy civilt ebbe az ügybe, de magát megbízható helyről ajánlották nekem. Állítólag érti a dolgát, én pedig kifogytam az ötletekből. Furcsa és furcsa között is van különbség. Most már bármire hajlandó lennék azért, hogy kiderítsem, mi folyik itt. John túl sok időt töltött a helyszíntől távol, és a főnökség kezdi elveszíteni a türelmét.

John dobolását visszhangosan közvetítették a hangszórók.

Kopp, kopp, kopp, kopp. Kopp, kopp, kopp, kopp.

– Miféle helyszínről jött?

– Nincs felhatalmazása arra, hogy feltegye ezt a kérdést.

– Ki ajánlott engem?

A Testőr elhúzta a száját.

– Nincs felhatalmazása.

Felsóhajtottam.

– Mire van felhatalmazásom?

– Arra, hogy beszéljen vele, aztán megnézze a vizsgálatot. És hogy utána elmondja nekünk, mit gondol róla.

Mozdulatlanul meredtem rá. Éppen közölni akartam vele, hogy ha a segítségemre van szüksége, akkor csúsztatáson és titokzatoskodáson kívül másra is szükségem lesz, ám John hirtelen abbahagyta a dobolást.

A csöndes szobában az eddig olyan volt, mint egy metronóm. Miután megszűnt, nem maradt más, csak az elektromos berendezések halk zúgása, és a Testőr mogorva tekintete.

Mindketten a monitorokra pillantottunk. John lassan, tudatosan az egyik kamera felé fordította a fejét, és belenézett a lencsébe. Annak ellenére, hogy egy másik szobában volt, úgy tűnt, mintha látna minket.

– Most újra elvégezheted a vizsgálatot, Steve – mondta. A hangja hallatán megborzongtam. Túlságosan rideg volt és színtelen, mintha egy másik testből érkezett volna. – Harry biztosan nem akarja, hogy megvárakoztassák.

A nevem hallatán a hideg futkosott a hátamon.

– Maga elmondta neki, hogy idejövök – suttogtam.

– Nem. – A Testőr komoran elmosolyodott. – Semmit sem mondtunk neki. Ő egyszerűen… nos, ezt csinálja.

John ismét a szemközti fal felé fordult, gépiesen, mint egy robot, és újra dobolni kezdett az asztalon.

– Rég nem találkoztunk – mondtam.

Johnnal szemben ültem. A pillantása rám szegeződött, de mintha nem is látott volna. Keresztülnézett rajtam. Zavartan babrálni kezdtem azt a kártyapaklit, amit a Testőr adott. Nem árulta el, hogy miért van rá szükség.

– El tudod mondani nekem, hogy miért vagyok itt? – kérdeztem.

John kissé félrebillentette a fejét.

– Ez elég komoly kérdés, nem gondolod, Harry? Miért vagy itt? Folyton munkát váltasz, folyton másik országba költözöl. Rettegsz a letelepedéstől. Azzal áltatod magad, hogy ennek van értelme?

– Öt éve nem láttalak – feleltem, és kirázott a hideg. – Te mégis úgy beszélsz az életemről, mintha tanulmányoztad volna. Mi folyik itt, John?

– Megmutatták nekem az igazságot – közölte. A szája mosolygott, de a szeme nem. – Kiderült, hogy az igazság nem olyan nagyszerű, mint ahogy hisszük.

Érzelemmentesen szólt, mintha egy forgatókönyvet olvasott volna fel, amit most lát először, és még nem érti a sorok hangulatát.

Ez nem az az ember volt, akit én ismertem. Az arcvonásai, a haja és a teste ugyanaz maradt, habár kissé megöregedett, és külön-külön mindegyik ahhoz a férfihoz tartozott, akivel évekkel ezelőtt együtt dolgoztam. Ha egy fényképet láttam volna róla, nem vettem volna észre semmit. De ahogy ült előttem, a részek nem álltak össze egésszé. Mintha minden egyes darabkáját fokozatosan elvették volna tőle, hogy kicseréljék valami másra. Az új darabok megfelelően szimulálták John McAllistert, de az összefüggő egész, a lényege eltűnt.

Előredőlt.

– Bontsd ki a paklit!

A követelő hanghordozás hallatán meglepetten pislogtam, de engedelmeskedtem. John csak dobolt tovább.

Kopp, kopp, kopp, kopp.

– Keverd meg!

Megkevertem a paklit az asztal alatt.

– Mi ez? – kérdeztem. – Bűvészmutatvány?

John félrebillentette a fejét.

– Ezt neked kell eldöntened. Pikk hármas.

– Tessék?

– Kőr kilences. Pikk bubi. Treff négyes.

Lepillantottam a kezemben lévő paklira, amit John nem láthatott. A legfelső lap a pikk hármas volt. Míg John beszélt, szemügyre vettem az alatta lévő lapokat is: kőr kilences, pikk bubi, treff négyes. John folytatta a felsorolást, és egyszer sem tévedett. Élettelen hangja visszhangot vert a szobában, miközben hadarta tovább a lapokat, és a tekintete a semmibe révedt. Úgy éreztem, hogy egyre kisebbre zsugorodik körülöttem a szoba. Belém préselte magát a klausztrofóbia.

– Hagyd abba!

John elhallgatott.

– Nem tudom, miért csinálod ezt. – Előredőltem. – Lenyűgöző, nagyon is, és kíváncsi vagyok, hogyan csinálod, de… – Felpillantottam a kamerára. – Nézd, fogalmam sincs, miért vagyok itt, de valami nem stimmel. Ebben biztos vagyok. Segíteni akarok neked.

John felkacagott, mire megborzongtam. Emlékszel arra a vidámparkra, Hattie, ahová elvittelek? Azt hiszem, tízéves lehettél, és az a robotnyúl mindig felröhögött, amikor megráztad a fülét. Rettegtél tőle, és azt mondtad, hogy „olyan a nevetése, mintha nem lenne benne nevetés”. John kacagása is ilyen volt. Üres.

– Ne légy ostoba, Harry! Nekem már senki sem segíthet. – Az asztal fölé hajolt, és suttogni kezdett: – De örülök, hogy itt vagy. Tudtam, hogy el fogsz jönni. Vártam rád. Vártam erre a pillanatra. Nem tudtam, hogy miért éppen te leszel az, de már tudom. Homályosan láttam egy tükrön keresztül.

Meglepetten felkaptam a fejem a bibliai utalás hallatán[4]. Mintha John egy kódolt üzenetet küldött volna nekem. Én is lehalkítottam a hangomat:

– Mi történt, John? Mit láttál?

– Mindent, Harry. Előre kitervelték az egészet. És most jól figyelj rám! Hamarosan be fog jönni két őr, mert nem hallják, hogy miről beszélünk. Az egyiknél fegyver lesz. Azok után, amit mindjárt el fogok mondani neked, figyelmeztetni fogod őket, de hiába. Össze fognak zavarodni, pánikba esnek, és az őr elő fogja venni a fegyverét. Az ezt követő dulakodás során el fogom venni tőle a pisztolyt, és fejbe fogom lőni magam.

– Tessék?

John megmarkolta a kezemet.

– Miért görgeti fel Sziszüphosz azt a követ a hegyre, Harry, ha tudja, hogy újra le fog gurulni? Miért görgeti állandóan felfelé azt a követ?

Kitárult az ajtó.

Újra és újra lejátszottam a fejemben ezt a pillanatot és számtalan kérdést tettem fel magamnak. Vajon akkor is rákiáltottam volna az őrökre, ha John nem figyelmeztetett volna, hogy ezt fogom tenni? Vajon akkor még most is élne? Pillanatnyilag nincsenek válaszaim, csak a képeket látom: a botladozó őrt, akit meglepett a kiáltásom; a pisztolyt; a vörös vérfoltokat a vakítóan fehér falon.

Megkíméllek a részletektől, de egyébként sem tudnám papírra vetni őket. Jól vagyok, legalábbis testileg. Tudom, hogy mindig aggódsz értem. De beültettek az egyik irodába, és végig kellett néznem az utolsó nap eseményeit.

John mozdulatlanul ül, miközben kiabálnak vele, hízelegnek neki és faggatják. A hang túlnyomó részét cenzúrázták. Kivágták belőle azokat az információkat, amelyekre nincs felhatalmazásom.

Az utolsó percekben John arckifejezése és testtartása jóformán semmit sem változik. És kitartóan dobol azon a nyüves asztalon. Mintha elvesztette volna az öntudatát, és csak egy bábu vagy egy robot maradt volna belőle, ami a beleprogramozott mondatokat ismételgeti.

Magyarázatot várnak tőlem, de hiába. Vannak feltevéseim és ötleteim, de minden egyes alkalommal, amikor eszembe jut valami, elhomályosítja az a kép, ahogy John feje szétrobban a szobában.

Hogy találta ki a lapokat? Honnan tudott a fegyverről? Miért hozta szóba Sziszüphoszt? Az utolsó szavait nem csak úgy mondta, Hattie. Tudom, hogy nekem szánta őket. És minél többet gondolkodom rajtuk, annál többször eszembe jut Santi. Nem akarom, hogy így legyen, de mégis így van. Meghallottam John szavait, és újra úgy éreztem, hogy abban a kórházban vagyok és az ápolónőkkel kiabálok. Visszatértem a gyóntatófülkébe, és a saját tehetetlenségemmel üvöltöztem.

Ó, istenem! Még most is véres a kezem, amikor ezt írom. Sem helyet, sem időt nem adtak arra, hogy lemossam magamról. És minden alkalommal, amikor lehunyom a szemem, John ujjainak dobolását hallom.

1991. JANUÁR 23., SZERDA

DÉLELŐTT

Valahol a Csendes-óceán fölött[2]

Drága Harriet!

El kell mondanom, hogy mit láttam az imént. Biztosra veszem, hogy nem fogsz hinni nekem, de ebből a szempontból legalább egyformák vagyunk. Még most sem hiszek a saját szememnek.

Kezdjük az elején. Remeg a kezem az izgatottságtól. Gondolkodnom kell, meg kell vizsgálnom, hogyan kerültem ide. Egy repülőgépen vagyok. Nem egy nagy utasszállítón, amilyenre az ember a repülő szó hallatán gondolna, üléssorokkal meg utaskísérőkkel. Nem, ez egy katonai gép, ami egyetlen kabinból és egy hosszú folyosóból áll, az eszközöket és a felszereléseket pedig a folyosó falához láncolták. Az egyetlen ablakon keresztül csak kékséget látok. Kilométerekkel a Csendes-óceán fölött vagyunk, legalábbis azt hiszem. Órák óta repülünk.

Kissé megbonyolódtak a dolgok.

Bocsánatot szeretnék kérni tőled az előző levelem befejezése miatt. Magam alatt voltam, és hagytam, hogy az érzések átvegyék felettem az uralmat. Évek óta nem éreztem így magam, mégpedig szándékosan. Az évek során megtanultam, hogy az érzéseknek nincs helye a munkámban. Megtanultam elfogadni a probléma nyers logikáját, az éppen aktuális ügy fizikáját, és hidegen hagy az érzéseim szeszélyes ingadozása.

Néha, Hattie, amikor az utamba kerülnek ezek az érzések, és elvakítanak, egy dobozt képzelek magam elé. Még sohasem beszéltem neked erről, de azt hiszem, hogy most már elég idős vagy hozzá. Azt hiszem, ideje végre elmondanom valakinek. Ez egy kemény doboz, ami a legkeményebb fémből, vagyis volfrámból készült. Egyetlen rés van rajta, az is szorosan lezárva, és soha nincs kinyitva. A belseje fénytelen, hangtalan, és nincs mérete, se alakja. Ha lehunyom a szemem, és összpontosítok, bele tudom tenni ezeket az érzéseket a dobozba, és bent tudom tartani őket, hogy ne legyenek szem előtt, és ne nyomasszanak, amíg nem oldottam meg az adott problémát.

Johnnal kapcsolatban is ezt kell tennem.

Csak így tudom túlélni.

Ott fogom folytatni, ahol a legutóbb abbahagytam. Éjszaka nyugtalanul aludtam egy hideg és fémes hálóteremben. Nagyon kevesen voltak abban az épületben, és azok, akikkel találkoztam, nem beszéltek velem. Beléptek a szobába, átadtak a Testőrnek egy-egy csíptetős táblát vagy dokumentumot, azután egyetlen szó nélkül eltűntek.

Amikor felébredtem, átvittek egy ahhoz hasonló szobába, mint ahol Johnt tartották bezárva, és csatlakozott hozzám a Testőr meg a szűkszavú barátja. Az előbbi állva maradt, hatalmas termete a szoba túlnyomó részét elfoglalta. Az utóbbi leült, elővett egy jegyzetfüzetet, és írni kezdett.

– Maga tudja, mikor voltam először szemtanúja annak, hogy lelőttek valakit? – kérdezte a Testőr, miközben higgadtan járkálni kezdett. – Mert nekem sejtelmem sincs. Nem állítom, hogy ez jó, de beleolvadt az időbe. Azt viszont tudom, hogy mit éreztem és mit gondoltam. Hát nem furcsa? Arra tisztán emlékszem, hogy mi járt akkor a fejemben, de magára az eseményre nem.