A mű eredeti címe

The Edge

Copyright © 2023 by Columbus Rose, Ltd.

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

Szerkesztette

KENYÓ ILDIKÓ

ISBN 978 963 452 922 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Lee Calligaro emlékének, akitől rengeteget tanultam,

és a legjobb védőügyvéd volt, akit valaha ismertem.

1. fejezet

Vonattal utazni egyáltalán nem számított veszélyesnek, főleg Európában, ahol szélsebesen lehetett száguldani a precízen megépített sínpárokon, amelyek kifejezetten kellemes, egyenletes haladást biztosítottak. Több társaság működtetett járatokat Genf és Milánó között, kora reggeltől késő estig. A vonatok akár kétszáz kilométer per órás sebességgel robogtak, miközben az utasok szunyókáltak, dolgoztak, sorozatokat néztek, vagy éppen viszonylagos kényelemben ettek, ittak. Ez a bizonyos járat a Trenitalia ezüstszínű, Astoro nevű vonata volt, amelynek az orra egy lövedékre emlékeztetett. Több mint száz utasnak eszébe sem jutott, hogy ezen a napon meg is halhat.

Kivéve egyvalakinek.

Travis Devine tudta, hogy a vonaton olyan veszély fenyegeti, ami miatt nem kórházba kerül valaki, hanem mélyen a föld alá. A veszélyforrást persze nem a vonat jelentette. Devine kiváló helyzetfelismerő volt – így jutott arra a következtetésre, hogy az élete közvetlen veszélyben forog.

A két nagy múltú város, Genf és Milánó között gyönyörű tájakon haladtak végig: a svájci Alpok hófödte csúcsai, a buja, zöldellő völgyek, a tökéletes, illatozó borászatok, két tó és a csodálatos, kissé furcsa európai falvak mellett vitt az útjuk. Devine az első osztály barna bőrülésén ülve azonban nem törődött mindezzel. Látszólag a semmibe révedt, valójában a vasúti kocsi minden részletét igyekezett felmérni. És bőven akadt megfigyelnivaló.

Az órájára nézett. Bizonyos járatok öt óra tizenöt perc alatt tették meg a két város közti utat, de a mostani gyorsvonatnak nem egész négy óra alatt kellett célba érnie. Devine-nak kilencven perce maradt – talán nemcsak az útból, hanem az életéből is. Jobban szerette, ha sokan vannak a vagonban, de mivel alig sikerült elmenekülnie Genfből, és minél hamarabb Milánóba kellett érnie, a korai órán rajta kívül csak három utas utazott az első osztályon. A jegykezelők már ellenőrizték a jegyeket. Első osztály ide vagy oda, ételt nem szolgáltak fel, de volt egy étkezőkocsi az első és a másodosztály között. A jegykezelők a vonat távolabbi részében tartózkodhattak, a szerelvény pedig száguldott tovább dél felé.

Alpha, Bravo és Charlie. Devine egykori rangerként így nevezte el magában a másik három utast. Két férfi és egy nő. Nem utasok voltak, legalábbis nem Devine számára.

Ellenfelek. Gonosz emberek. Az ellenség.

A két férfi a fülke elejében ült, egymással szemben, Devine előtt, a nő pedig a közlekedőfolyosó túloldalán, kétülésnyire Devine-tól. Diáknak látszott. Előtte a kis asztalkán pár tankönyv, mögötte a poggyásztartóban egy kövér hátizsák pihent; éppen rajzolt valamit egy füzetbe. Ám Devine a korábbi tapasztalatai alapján tudta, hogy valaki mikor tetteti diáknak magát.

A férfiak vastag kabátot viseltek, ami egyáltalán nem passzolt a kinti időjáráshoz. Cserébe sok minden lapulhatott alattuk.

Devine már kétszer is kiment a mosdóba, de csak egyszer könnyített magán, a másik alkalommal csak felderítést végzett. Ételt is hozott magának az étkezőkocsiból. Minden visszatérés után maga mögé, a poggyásztartóban lévő táskájára pillantott.

És harmadszor azt látta, amire számított.

Megnyitotta a telefonján az utazási adatokat, megnézte a pontos útvonalat, a haladást, és ami most a legfontosabb volt, a menetrend időbeli részét. Devine-t főként a Simplon alagút érdekelte, amely a svájci határváros, Brig után következik. Az alagút túlsó végén már Olaszország várja őket. Azt írták, hogy az alagút több mint tizenkilenc kilométer hosszú, és a vonat nyolc perc alatt halad át rajta. 1906-ban nyílt meg, és a világ talán leghíresebb járata – a Simplon-Orient Expressz – is róla kapta a nevét.

Devine-t nem érdekelte a történelem, csak az alagútra koncentrált.

Elküldött egy fontos üzenetet, és megint az órájára nézett.

Észrevette, hogy Alpha és Bravo is őt figyeli, de nem reagált rá. Az ő világában úgy hívták ezt, hogy a célpont felmérése. Charlie, aki egy Real Madrid-baseballsapkát viselt, egyszer sem nézett rá, de miközben elővett valamit a táskájából, lopva a férfira sandított. A mozdulatai kissé merevnek, szinte robotszerűnek tűntek, pedig mindent megtett, hogy teljesen normálisnak hassanak – éppen ez leplezte le. A stressz beindította a szimpatikus idegrendszer „üss, fuss, vagy tettesd halottnak magad” válaszreakcióját, a barlanglakó ősemberek örökségét. A félelem testi tüneteket is produkál, az agyunk pedig nemegyszer csal meg minket: miközben minden erővel a megmenekülésen dolgozik, a stresszjelzések akár szívrohamig is fokozódhatnak, halált vagy legalábbis bénultságot okozva, ami nem igazán teszi lehetővé a szabadulást. Persze az is előfordulhat – mint Devine esetében –, hogy elejét veszi valaminek, így adva esélyt a potenciális áldozatnak a túlélésre.

Devine a rég tanult módon elemezte a helyzetet: az összes lehetséges forgatókönyvet, az összes gyenge pontot figyelembe véve. A két férfi végig kabátban ült, pedig a vonatban kifejezetten kellemes volt a hőmérséklet. Devine-nak le is kellett vennie a sajátját.

Árulkodó jelei voltak a két férfi rossz szándékának: a kezüket egyszer sem vették ki a zsebükből, ahol nyilván egy fegyvert szorongattak, alaposan felmérték Devine-t, és egyszer sem hagyták el a helyüket, legalábbis amíg a célpontjuk is a fülkében tartózkodott. Az asztalukon sem volt étel vagy ital. Ezzel teljesült is Devine három kritériuma, amiből rögtön tudta: ha a saját lábán akarja elhagyni a vonatot, ki kell dolgoznia egy tervet.

Sőt, ha a táskámat beleszámítom, nem is három, hanem négy figyelmeztető jel van. Tényleg nagyon össze kell szednem magam.

Még egyszer az órájára pillantott, aztán a tekintete a táskájára siklott. Miután visszajött az étkezőkocsiból, észrevette, hogy a táska cipzárja máshogy áll, mint ahogy hagyta, és mintha egy ujjlenyomat is éktelenkedett volna rajta. A táskában csak ruhák és tisztálkodószerek voltak, máskülönben egy pillanatra sem hagyta volna őrizetlenül. Mérges volt magára, hogy nem hozott fegyvert, de az több szempontból is kockázatot jelentett volna.

Az egyik megállónál a svájci hatóság emberei szálltak fel, hogy ellenőrizzék az utasokat. Megkérdezték Devine-tól, hogy van-e elvámolnivalója, mennyi készpénze van, és elkérték az útlevelét. Ezután feltűnés nélkül figyelte, ahogy a hivatásosok a másik három utashoz mennek. Devine nem látta a két férfi útlevelét, de a nő mintha egy brexit utáni kék-arany színű úti okmányt adott volna oda nekik, amely az 1921 óta használt brit úti okmányok színeit idézte.

Nem sokkal később, amikor a vonat lassítani kezdett, és beértek Brigbe, már az ablakon bámult kifelé. Senki sem szállt fel az első osztályra, és csak a hatóság emberei szálltak le. Egy pillanatra átfutott a fején, hogy ő is leszáll, vagy elmondja a katonáknak a másik három utassal szembeni félelmeit. De mostanra már megvolt a terve, és véghez akarta vinni, ráadásul senkiben sem bízott, még a hatóságokban sem. Az ellenségei bárkit vagy bármit könnyűszerrel megvehettek maguknak.

És ezeknek az ellenségeknek minden indítékuk megvolt rá, hogy meg akarjanak szabadulni Devine-tól. Az Amerikai Egyesült Államoknak dolgozott, és nemrégiben segített meghiúsítani néhány hatalommal bíró, ám lelketlen embernek, hogy pusztán haszonszerzésből felforgassák a világot. Több ellenséges kormány bele is bukott az ügybe. Devine arra gondolt, hogy nincs ebben semmi szokatlan: amíg az emberek hatalomra és gazdagságra vágynak, mindig lesznek ilyen esetek. És lehet, hogy egy nap meg is szerzik a világ feletti irányítást.

A vonat kihúzott az állomásról. Bejött a két jegykezelő, de hamar távoztak is, hiszen nem volt új utas, a vasúti kocsiban pedig síri csend honolt. A Devine előtt lévő tálcát a megmaradt étellel azért elvitték. A vagon végén mentek tovább a következő egységbe.

A vagon elején egy digitális kijelző mutatta a vonat sebességét. Devine figyelte, ahogy száznyolcvan kilométer per óráig gyorsulnak, majd lassulni kezdtek. Fejben kiszámította, hogy körülbelül mikor érhetnek a Simplon alagúthoz.

Tizenkilenc kilométer... ha ezt nyolc perc alatt tesszük meg, az annyit jelent, hogy...

Megint a képernyőre nézett. Százhatvan kilométer... százötvenhárom... száznegyvenkettő...

Amikor a vonat az alagútba ért, Devine felállt, és felvette a kabátját. Most csak a vonat belső lámpái adtak némi fényt. Devine határozott léptekkel indult a mosdó felé. Ahogy elhaladt a nő mellett, odapillantott, hogy lássa, mit rajzol.

Hát, igen, ez legalább részben megerősíti a feltevésemet.

De az igazi megerősítés csak most következik, és nagyon egyértelmű lesz.

Úgy kezdett lélegezni, ahogy azt harc előtt mindig is tette: négy ütemre belégzés, négy ütemig bent tart, négy ütemre ki, majd megint négyig tart. Aztán elölről az egész. Ez blokkolta a szimpatikus idegrendszert, így nem akadályozta a periferikus látását, a finommotorikus mozgást, hogy ne csak egy hatalmas préda legyen, aki bevárja a végzetét. Egyszer mindenki meghal, ő is, de nem akarta így végezni.

Ahogy elsétált Alpha és Bravo mellett, egyikük sem nézett rá. Halk surrogással nyílt az automata ajtó, Devine pedig kilépett a kocsiátjáróba. A mosdó az ajtótól jobbra volt, a többi utas nem láthatott oda.

Néhány pillanat múlva kinyílt, nem sokkal később becsukódott az apró helyiség ajtaja.

A két nagydarab férfi úgy állt fel, mintha egymáshoz lettek volna kötve, és megindultak Devine után.

Menet közben hangtompítót csavartak a zsebükből előhúzott, német gyártmányú géppisztolyaikra. Kiléptek a fülkéből, és hallották, hogy a mosdóban folyik a víz, valaki beszélt is. Céloztak, és belelőttek a vékony ajtóba. A tompított puffanásokat tovább csillapította az alagútban futó vonat felerősödő zakatolása. A két férfi éppen erre várt – hogy elvégezzék, amiért jöttek. Több lövést adtak le fentről lefelé, majd keresztben: esélytelen volt, hogy bárki is túlélje ezt egy szűk, zárt helyiségben. Összesen hatvan töltényt lőttek ki, a célszemély halála biztosnak tűnt.

Alpha betörte a szétlőtt ajtót – amíg Bravo fedezte –, hogy bejusson a mosdóba. A szerződésük azt írta elő, hogy mobillal fényképezzék le az áldozatot, és a képet küldjék el a megbízójuknak.

De a mosdóban senkit sem találtak, csak azt, ahogy a csapból folyik a víz, és a vécécsésze mellett a falnak támasztva egy telefonból épp valami podcastadás szólt.

Ebben a pillanatban kivágódott a szemközti kis raktárhelyiség ajtaja, és halántékon vágta Bravót.

Mivel Devine hagyta, hogy a támadói a teljes tárjukat kilőjék, immár ő lett a ragadozó. Ezt mindenáron egyértelművé akarta tenni, ehhez viszont rajtuk keresztül vezetett az út.

Első körben a két hüvelykujját belemélyesztette Bravo szemébe, amivel megvakította a férfit. Aztán az ujjaival V alakot formázva torokütést mért Bravóra, amivel eltörte a légcsövét. Ezután két pusztító könyökütés következett a nyaki gerinc jobb oldalára, ami garantáltan bénítólag hatott. A férfi holtan zuhant a padlóra, és az egész akció mindössze négy másodpercig tartott.

Alpha megpróbált új tárat tenni a fegyverébe, de Devine-nak sikerült az ajtófélfának nyomnia a meglepődött férfit, aztán addig csavarta a karját, amíg el nem tört Alpha könyöke, és ki nem esett a kezéből a fegyver. Ezalatt újratölthette volna a fegyvert, és végezhetett volna Devine-nal, de ehelyett csak szaggatottan lélegzett, kortizol áradt szét a testében, amitől nem működtek megfelelően az izmai. Egy szempillantás alatt kitágult a pupillája, és megszűnt a perifériás látása. Devine már tudta, hogy ő nyeri ezt a csatát, mégpedig azért, mert vele nem történt ilyesmi: kiválóan működtek a harchoz szükséges kognitív képességei.

Alpha ügyetlenül fordult Devine felé, erőtlenül állon vágta, de gyakorlatilag semmiféle kárt nem okozott vele, viszont a mozdulattól elveszítette az egyensúlyát. Két könyököst kapott a jobb veséjére, amitől térdre rogyott. Devine megragadta a gallérjánál, a fejét kétszer a mosdó falába csapta. A kétségbeesett férfi talán érezhette, hogy közeleg a vég, mert előkapott egy kést, megfordult, elérte Devine karját, de a kabátja szinte teljesen felfogta a vágást.

Oké, akkor ennek itt lesz vége. Meg neki is.

Devine kicsavarta a férfi kezéből a kést, amely hangosan koppant a padlón. Aztán olyan erővel ütötte meg a jobb fülén, hogy kiszakadt a dobhártyája. Alpha egyenesen Devine-ra meredt, aki a tenyerével többször óriási ütést mért a támadója orrára, maximálisan kihasználva az izmos karja, válla, a széles háta és a mozgásban lévő csípője energiáját. A támadástól a férfi orrporca egyenesen az agyáig hatolt, Alpha pedig arccal a padlónak csapódott. A biztonság kedvéért Devine lehajolt, és az Egyesült Államok hadseregében tanult mozdulattal eltörte a férfi nyakát.

Aztán a két férfit a mosdóba húzta, elzárta a vizet, magához vette a mobilját, és becsukta a szétlőtt ajtót.

A küzdelem nem csupán a képzettségről szólt, bár nyilván a fogások ismerete is fontos, hanem sokkal inkább a megfelelő mentális állapotról. E nélkül semmit sem ér a harcművészeti tudás, mert az ember nem meri használni, és az önvédelemből csak annyi marad, hogy áldozatként várjuk a véget. Nem védekezni kell, hanem támadni. Nem megakadályozni kell, hogy valaki bántson, vagy megöljön minket. Legyél te a támadó! Végezz te előbb a másikkal!

Devine megdörzsölte a sérült állát, majd a karján keletkezett apró karcolást, amiről tudta, hogy nem súlyos, aztán belépett a vagonba. Charlie elképedve bámult rá.

– Mi történt? – kérdezte izgatottan. – Mi volt ez a zaj?

Oké, most jött el az igazság pillanata, gondolta Devine.

Még mindig az alagútban voltak. A nő felé haladva Devine az ablakra pillantott, amelyről visszaverődött a kocsi belsejének képe. És látta, amit látnia kellett.

– Két férfi van a mosdóban – felelte vállat vonva. – Nem ártana egy nagytakarítás.

– Te jó ég! Segíthetek valamiben?

Devine észrevette, hogy a nő izmai ellazulnak, a pupillája sincs úgy kitágulva, és nem veszi szaporán a levegőt.

Ő megállt mellette, és a rajzra nézett.

– Igen, két órája ül itt. Esetleg megmagyarázhatná, miért nem rajzolt egy vonást sem a vázlatához.

A nő félig felemelkedett, és felkapta az ölében tartott hosszú kést, amit Devine már korábban észrevett a belső teret visszatükröző ablakban. Azonnal blokkolta is a támadást, majd úgy vágta állon a nőt, hogy a vékony test a padlótól felemelkedve a falnak csapódott, és a következő pillanatban eszméletlenül zuhant a földre. Devine-nak egy pillanatra eszébe jutott, hogy befejezze-e a munkát, de a nő olyan fiatal volt, talán jó útra tér még. Felvette a kést, mélyen a nő szemébe húzta a baseballsapkát, elrendezte a haját a keskeny vállán, majd megtámasztotta az ülésen, mintha csak aludna.

Aztán felkapta a táskáját, és előbb az étkezőkocsiba, majd a másodosztályú kocsikon át az utolsó vagonba ment, ahol a kést egy szemetesbe dobta. A vonat közben kiért az alagútból, Devine pedig leszállt Stresában, a Milánó előtti utolsó állomáson. A korábban elküldött üzenetnek köszönhetően egy fekete autó jött érte, amely majd Milánóba viszi. Ott aztán felszáll egy Amerikába induló járatra, mert biztosan vár rá egy újabb megbízás.

Visszanézett a vonatra, és arra gondolt, hogy talán hiba volt életben hagyni a nőt.

Hamarosan kiderül, hogy így van-e.

2. fejezet

Emerson Campbell Virginia államban, egész pontosan Annandale-ben, egy hatvanas éveket idéző üzletsorának lepukkant irodájában ült. És egyáltalán nem volt boldog.

A hadsereg vezérőrnagyaként ment nyugdíjba, és Travis Devine-hoz hasonlóan ő is ranger volt. Elvégezte a kiképzést, majd felvették a 75. rangerezredbe, amely a hadsereg legtekintélyesebb és leginkább emberpróbáló különleges egysége volt. A rövidre nyírt ősz haj, a meggyötört, komor arc sokévnyi fegyelemről és nagy fokú profizmusról árulkodott. És talán a leginkább arról a rengeteg borzalomról, amit a haza szolgálatában kellett átélnie a különféle háborúkban, vagy olyan titkos akciókban, amelyekről a közvélemény mit sem tudott.

Devine az íróasztal másik oldalán ült, és a férfit nézte. Campbell pár hónappal korábban szervezte be a belbiztonsági minisztérium égisze alatt működő, különleges ügyekkel foglalkozó részleghez.

Különleges ügyek. Úgy hangzik, mintha partikat, táncesteket szerveznénk, gondolta Devine.

– Devine! Nem mondhatom, hogy egyszerű a helyzet. Az olasz és a svájci kormány hivatalos panasszal élt az országaik között a vonat mosdójában talált két hulla miatt. Nem fest jól az ügy.

– De még mindig jobban néz ki, mintha csak egy hulla lenne, mégpedig én. Találtak náluk bármilyen igazolványt?

– Kazah bérgyilkosok, és legalább húsz ember élete szárad a lelkükön. Fénykép fejében kapták volna meg a pénzüket, de azt nem tudjuk lenyomozni, ki bérelte fel őket. Sajnos ennek a módszernek pont ez a lényege.

– Örülök, hogy nem én lettem a következő áldozatuk. És a nő?

– Semmiféle nőről nem tudunk. Nyilván magához tért, és elmenekült.

– Térfigyelők?

– Dolgoznak rajta, de sem az olaszok, sem a svájciak nem túl együttműködők.

Devine a fejét ingatta. Tudtam, hogy végeznem kellett volna vele. De már eszméletlen volt, nem jelentett közvetlen veszélyt.

Campbell szúrós tekintettel nézett rá.

– Devine! Tudom, hogy nem volt könnyű döntés. Nem tudom, én mit tettem volna.

– Elég jó személyleírást adtam, talán az emberei megtalálják.

– Nos, összpontosítsunk a következő küldetésére!

– Nem kapok pár nap pihenőt? – kérdezte Devine félig viccelődve.

– Majd pihen, ha meghalt.

– Igen, a seregben is mindig ezt mondták.

– Átküldtem e-mailen egy dokumentumot. Nyissa meg!

Devine megnyitotta a levél csatolmányát. Az első oldalon egy negyven felé közelítő, gyönyörű nő fotója volt látható. Hófehér bőr, szőke haj, mélyen ülő, értelmes szempár, amelyben volt egyfajta nyugtalan csillogás.

– A neve Jennifer Silkwell. Hallott a családról?

– Nem, de mire végzünk, szerintem mindent megtudok róluk.

– Curtis Silkwell Maine állam szenátora volt. Az ükapja hajózással, halászattal, ingatlanokkal, mezőgazdasággal foglalkozott, és hatalmas vagyont szerzett, amelynek a nagy része mostanra eltűnt. A régi ház még megvan Maine-ben, de ez minden.

– És csak volt szenátor?

– A harmadik ciklusa közben lemondott, mert Alzheimert diagnosztizáltak nála, és gyorsan romlott az állapota. A Walter Reed katonai kórházban kezelték egészen addig, amíg ki nem derült, hogy nincs mit tenni. Jelenleg egy virginiai magánintézményben van, és várja a véget.

– Azért került a Walter Reedbe, mert szenátor volt?

– Nem, hanem mert korábban katonaként szolgált. A haditengerészet dandártábornokaként ment nyugdíjba, és váltott politikai pályára, majd megnősült, és gyerekei lettek. – Campbell fürkészően nézett Devine-ra. – Nos, elárulom, hogy Curt az egyik legjobb barátom, együtt harcoltunk Vietnámban, és kétszer is megmentette az életemet.

– Értem.

– Szóval tudnia kell, hogy ez nekem személyes ügy.

– Igen, uram.

– Curt utolsó újraválasztása után elvált tőle a felesége, Clare. Köztünk szólva, szerintem a nő látta a jeleket, és időben lelépett. Ennyit arról, hogy „jóban, rosszban”.

– És ő hol van most?

– Washingtonban él, férjhez ment valami gazdag ürgéhez, aki Curt lába nyomába sem érhet.

– És mi lenne az ügy? – kérdezte Devine, hogy visszaterelje Campbellt az emlékekről a feladatra.

– Tekerjen a dokumentum ötödik oldalára! Jennifer Silkwell Curtis és Clare legidősebb gyermeke. A CIA-nak dolgozott, többnyire terepen, bár egyszer a központi hírszerzés fehér házi összekötő tisztje is volt. Gyorsan haladt a ranglétrán, nagyon tehetséges volt, és nagyon fog hiányozni.

Devine az ötödik oldalra tekert.

– És mi történt vele?

– Négy nappal ezelőtt megölték. Méghozzá Maine-ben, amikor ellátogatott a gyerekkori otthonába – közölte Campbell, és kissé elcsuklott a hangja.

Devine felnézett a mobiljából. Campbell arca egészen elvörösödött, és remegett a szája.

– Kisbabaként még én is gyakran tartottam a karomban, bassza meg, én voltam a keresztapja! – Letörölte a könnyeit, egy kicsit összeszedte magát, és folytatta: – Curt nem volt már fiatal, amikor családot alapított. Majdnem betöltötte a negyvenet, amikor Jenny megszületett. Clare sokkal fiatalabb volt nála, egyetemistaként ment hozzá Curthöz.

– Van elképzelés arról, hogy ki ölhette meg?

– Nincs róla tudomásunk.

– És nekünk miért fontos ez?

– Jenny Silkwell kincset ért ennek az országnak, sok fontos államtitokról tudott. Ki kell derítenünk, hogy a halála kapcsolatban állt-e a munkájával, hogy valaki hozzájutott-e olyan információkhoz, amelyekkel veszélyeztetheti az országot. A nő saját laptopját megtalálták az otthonában, a szolgálati mobiljával együtt. De a CIA laptopja sem az irodájából, sem az otthonából nem került elő, ahogy a saját mobilja sem. Mindkét eszközön kikapcsolták a helymeghatározó alkalmazást, ami nem meglepő, ha valaki olyan munkát végez, mint Jenny. Ők gyakran kikapcsolják, hacsak nem olyan területen van akció, ahol parancsot kapnak, vagy a logisztika miatt szükséges ez a funkció. Az adatokat manapság már többnyire felhőkben tárolják, de talán vannak érzékeny információk a laptop merevlemezén vagy Jenny mobilján. És azt sem szeretnénk, ha valaki az ő eszközeiről férne hozzá a felhőben tárolt adatainkhoz.

– Tehát Maine-be kell mennem, ahol megölték?

– Igen, egész pontosan Putnambe, de nem azzal kezd. Szeretném, ha előbb Clare-rel beszélne Washingtonban, hátha tud valamit, ami a segítségünkre lehet. És csak ezután menjen Maine-be. A Jenny halálával kapcsolatos részletek a dokumentum nyolcadik oldalán kezdődnek.

Devine gyorsan, de értőn elolvasta, ahogy azt a hadseregben tanították neki. Harc közben nincs idő mindenre, de az is tragédiához vezethet, ha egy fontos információ felett elsiklik az ember.

– A gyilkos nem szedte össze a töltényhüvelyt?

– Nem, ráadásul nem is fém-, hanem polimerburkolatú lőszert használt.

– Polimerburkolatú lőszer? – kérdezett vissza Devine meglepődve.

– Igen, azonnal kitágul, majd a lövés után össze is húzódik. Ön is tudja, hogy a rézzel bevont csak kitágul. És a polimerrel kevésbé kopik az eszköz, mert sokkal jobban tömíti a töltényűrt.

– A kisebb hő és a kisebb súrlódás pedig csökkenti a fojtásidőt – mondta Devine arra utalva, amikor a fegyver a ravasz meghúzását követően egy nagyon pici késéssel lép működésbe.

– A hadsereg lassan lecseréli a rézbevonatú hüvelyeket, amiket már a spanyol–amerikai háború előtt is használtak. Lehet, hogy tényleg megérett a cserére. És a haditengerészet is teszteli a polimerhüvelyt M2-es „ötvenes” géppuskánál. A britek az 5,56-os karabélytöltényükön szeretnék használni a polimert.

– Jogos, a rézbevonatú töltények jóval nehezebbek is.

– Pont ezért akarják lecserélni őket. A katonáknál van okostelefon, hordozható számítógép, optikai eszközök és persze többféle fegyver, ez már így is közel ötven kilót jelent. Ha a rezet polimerre cserélik, az kifejezetten költséghatékony módja a súlycsökkentésnek. A haditengerészet ötvenkaliberes töltényét olyan raklapokon szállítják, amikre negyvennyolc doboz fér. Ha a töltény polimerburkolatú, háromszáz kilóval könnyebb lesz a rakomány. Ráadásul még arra is van lehetőség, hogy terepen, 3D nyomtatóval nyomtassanak töltényt, mert a hüvely újra felhasználható.

Devine tovább olvasott, amíg Campbell beszélt, és most felnézett.

– Háromszázas Norma Magnum töltényt használt?

– Igen – felelte Campbell.

– És a belevésett azonosító szerint az amerikai hadsereg tölténye volt.

– Mesterlövészek és a különleges alakulat katonái a Barrett MK 22-esben használják ezt a töltényt.

– Igen – bólintott Devine –, a 6.5-ös Creedmoore-t cserélték le, miután én kiléptem. De a hadsereg már a polimerhüvelyt használja ezekhez a töltényekhez?

– Még nem, de több helyen és többféle lőszeren is tesztelik ezt a burkolatot. Hivatalosan egyelőre nem alkalmazzák. Tudja, hogy megy ez, több tonnát kell kilőni belőlük minden elképzelhető harci helyzetben, és csak azután engedélyezhetik a tömeges használatot.

– És ki gyártja ezt a töltényt?

– Egy Warwick Arsenal nevű kis cég Georgiában.

– Akkor adódik a kérdés: hogy került egy maine-i bűncselekmény helyszínére egy még tesztelés alatt álló, háromszázas, polimerborítású töltény, amit egy georgiai cég gyárt?

– Beszéltünk a cég embereivel, akik többször is megszámolták a raktáron lévő töltényeiket, de semmi különöset nem találtak, nem hiányzott a készletből. Persze szerintem nincs túl nagy jelentősége ennek, mert országszerte nagyon sok katonai létesítménybe szállítottak százezrével ilyen töltényt, amit több száz katona tesztel. Képtelenség egyesével megszámolni, ahogy a mondás tartja, tű a szénakazalban.

– Tehát valaki zsebre vághatott egy ilyen töltényt, odaadta valakinek, aztán keresztülment több emberen, és végül ezzel ölték meg Jenny Silkwellt. Fontos egyáltalán, hogy ezt a töltényt használta a gyilkos? A nőnek volt bármilyen szerepe a lőszerek fejlesztésében?

– Nem, semmi. És igazából fogalmam sincs, hogy van-e jelentősége a töltény típusának, a maga feladata lesz ezt megtudni. Jut eszembe, a helyi rendőrség is dolgozik az ügyön, együtt kell működnie velük.

– És ők miért működnének együtt velem?

Campbell kivett az egyik fiókból egy fekete bőrtárcát, és Devine elé csúsztatta.

– Ezért.

Devine kinyitotta a tárcát, amelyben azonosító iratok és egy fényes jelvény volt. Meglepődve nézett fel.

– Ez most komoly? A belbiztonság különleges ügynöke lettem?

– A fedősztorija betonbiztos.

– De nem vagyok képzett nyomozó.

Campbell úgy nézett Devine-ra, mint egy kiképző őrmester az újoncokra.

– Ne szerénykedjen! A Közel-Keleten nemcsak harcolt, hanem nyomozásokat is folytatott, és New Yorkban is kiváló munkát végzett a Brad Cowl-ügyben. Sőt a többi tőlem kapott megbízását is remekül oldotta meg, úgyhogy most azt kell megtudnia, ki ölte meg Jennyt, és miért. No meg azt is ki kell deríteni, hogy nem kerültek-e illetéktelen kezekbe nemzetbiztonsági információk, és meg kell találnia a nő laptopját meg a telefonját.

– Nos, mi sem tűnik egyszerűbbnek – mondta fanyar humorral Devine.

– Nőjön fel a kihíváshoz, katona!

– A szövetségiek hogyhogy nem állítottak már rá egy csapat ügynököt? A CIA mindent szétdúl, ha megölik egy ügynökét, ahogy az FBI is.

– A CIA nem nyomozhat amerikai földön, és ha bevonjuk az FBI-t, a sajtó is megneszeli, és minden napvilágot lát. Ezt az ellenségeink a gyengeség jelének látnák, és nagyon felbátorodnának. Elképzelhető, hogy Jenny Silkwell halálának semmi köze a CIA-nál végzett munkájához, de ha igen, akkor rendkívül óvatosan, körültekintően kell nyomoznunk. Devine, pillanatnyilag tehát maga a „hadsereg”, amely csatába indul.

– És ha kudarcot vall a betonbiztos fedősztorim?

– Akkor sosem hallottunk magáról.

3. fejezet

Finoman szemerkélt az eső, amikor Devine behajtott Clare Robards birtokának kapuján, Washington északnyugati részének Kalorama nevű városrészében. A főváros egyik legdrágább környékeként ismert helyen az ingatlanárak hét számjegyűek voltak. Devine korábban megtudta, hogy a kalorama görögül gyönyörű kilátást jelent. És tényleg gyönyörű környéket kapott, aki meg tudta fizetni a nem kis beugrót.

Az Embassy Row a Massachusetts Avenue közelében volt, nem messze a holland, a francia és még vagy harminc másik követségtől. Az Amazont alapító Jeff Bezos is vett itt egy házat huszonhárommillió dollárért, aztán újabb ötmillióért megvette a szomszédot is. Devine arra gondolt, hogy a milliárdosoknak óriási tér kell, vagy ha az nincs, akkor védfalként minimum a szimplán gazdagokat kell használniuk.

Ezen a szinten olyan ez, mintha játékpénzzel szórakoznának.

A tekintélyes Robards-ház kőépítményét hatalmas, rusztikus fagerendák, kicsi ablakok, kúp alakú bádogtornyocskák szabdalták. A területen széles, füves rész lejtett, rajta jókora fák és növények. Nem fukarkodtak a pénzzel, de ügyeltek a részletekre, hogy ne tűnjön fellengzősnek az egész, és inkább csak visszafogottan mutassák a gazdag családba születettek vagyonát.

Devine telefonált az idejövetele előtt. Az ajtót nyitó szépen öltözött nő, aki igazi profinak látszott, végigvezette egy hosszú, márványpadlós előtéren, amíg el nem értek egy impozáns tölgyfa ajtóhoz.

A nő bekopogott, és egy kulturált hang szólt ki kissé hivatalos stílusban:

– Szabad!

Devine belépett az oroszlánkirálynő barlangjába.

Clare Robards valóban egy királynő testtartásával ült a kanapén. A falakat borító polcok bőrkötéses könyvekkel voltak tele, az egyik fal előtt egy kis bárpult állt, és a nő mintha pont arra nézett volna.

A világoszöld, tökéletesen szabott ruha remekül állt a vékony, törékeny testén, a vállig érő, elegánsan ősz haját nem festette.

Egy csillogó gyöngysort babrált, és Devine-t leszámítva mindenhová nézett. Látszott rajta, hogy zavarban van. Diszkrét sminket viselt, a kipirosodott szeme alatti sötét karikák sírásról árulkodtak.

Talán azt hiszi, hogy ha nem vesz tudomást rólam, akkor a lánya nem is halott.

– Ms. Robards! Travis Devine vagyok a belbiztonsági szolgálattól.

– Igen, tudom, Mr. Devine – mondta halkan a nő. – Kérem, foglaljon helyet!

Ekkor végre ránézett a férfira – kissé lemondóan, nyugtázta magában Devine.

– Megkínálhatom egy forró itallal? Ma elég hűvös van odakint.

– Nem, köszönöm – felelte Devine, és leült a nővel szemben lévő fotelba. – Fogadja részvétemet a lánya miatt!

A nő arcizma megrándult, és egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Mindannyian azt hittük, hogy Jenny elpusztíthatatlan. Egy túlélő. Annyi mindent túlélt, egészen eddig a... mocskos ügyig.

– Elképesztően sikeres pályát futott be, fantasztikus jövő állt előtte a haza szolgálatában.

– És ez a rohadt pálya a lányom életébe került! – mondta dühösen a nő, majd gyorsan újra magára öltötte a királynői maszkját. – Elnézést! – tette hozzá halkan.

– Ugyan, megértem. A férje is itt van? – nézett körül Devine.

– Vernon Thaiföldön van, legalábbis azt hiszem. Üzleti út – magyarázta némi keserűséggel a hangjában. – Úgy tűnik, vannak, akiknek a pénzcsinálás mindennél fontosabb, még a fogadott lánya halálánál is. – Lehajtotta a fejét, és összefonta az ujjait, mintha hirtelen eszébe jutott volna, hogy tartania kell magát. – Tudja, Mr. Devine, elég röhejes ez a helyzet.

– Hogy érti?

– Curt már háborús hős volt, amikor hozzámentem. A nagy tengerészgyalogos, akit senki sem tudott legyőzni. És állandóan távol volt, de nem azért, hogy pénzt keressen, hanem hogy a hazáját szolgálja, ahogy Jenny is tette. És túlélte. Aztán politikai karrierre adta a fejét, egyre feljebb került, végül elindult a szenátorválasztáson, és megnyerte. Ismét állandóan távol volt, nem a pénzért, hanem a szolgálat miatt. És ez nagyon furcsa... – Egy pillanatra elhallgatott, hogy összeszedje magát, közben végighúzta a kezét a gyöngysoron. – Szóval az a különös az egészben, hogy mindegy, milyen okból, de a magára hagyott ember mindig ugyanazt érzi: egyedül van otthon.

– Igen, értem, mire gondol.

Az asszony végigjártatta a tekintetét a gyönyörű kilátással bíró, álomszép környéken, drága birtokon fekvő, meseszerű házában lévő luxusberendezésű szobáján.

– És ha esetleg az járna a fejében, ami nagyon sokaknak, akkor közölhetem, hogy nem, a szomszéd fűje nem mindig zöldebb.

– Ha jól tudom, Jenny nem nagyon helyeselte a válásukat – jegyezte meg Devine halkan.

– Nyugodtan mondhatjuk, hogy gyűlölt miatta. Ahogy mindenki más, ő is azt hitte, a betegsége miatt hagyom el Curtöt, pedig valójában már egy évvel korábban megegyeztünk a válásban. De ez nem megy olyan gyorsan, ráadásul választás is közeledett, és megbeszéltük, hogy azt megvárjuk. Győzött, és utána elváltak az útjaink. Nem sokkal ezután pedig diagnosztizálták nála a betegséget. Így lettem én a szemét exfeleség.

– Gondolom, le tudta volna állítani a válási eljárást – tette hozzá Devine.

– Addigra már megismerkedtem Vernonnal, eljegyeztük egymást, és az utolsó hivatalos engedélyre vártunk, hogy összeházasodhassunk. Meg hát az az igazság, hogy négy évtizedet és három gyereket adtam az életemből Curtnek. Ő két sikeres pályát futott be, én meg egyet sem. Sőt, amikor összekerültünk, jóformán el sem kezdtem a saját életemet. Ezért úgy döntöttem, továbblépek, és megteszem, mielőtt túl késő lenne. Tudtam, hogy Curt így is a legjobb ellátást fogja kapni. Gondolom, maga is szívtelennek tart – nézett fel Devine-ra.

– Tudom, hogy sokan szeretnek megítélni másokat, de én nem szeretem az ilyesmit.

– Értem – bólintott a nő. – Miben segíthetek önnek?

– Mikor látta utoljára a lányát?

– Úgy fél évvel ezelőtt egy szenátusi eseményen, ahol Curt politikai öröksége előtt tisztelegtek.

– És akkor beszélt vele utoljára?

– Nem – felelte a nő, és megint leszegte a fejét. – Nemrég felhívott, és közölte, hogy Putnambe megy. Ott nőtt fel, ahogy a másik két gyerekünk is, még Curt egyik őse, Hiram Silkwell építette a házat. Elég komor, és szerintem nagyon csúnya. Curt folyamatosan fizette utána az adót, amíg beteg nem lett, én pedig képtelen voltam megválni tőle. A volt férjem mindig is szeretett nosztalgiázni, bizonyos értelemben nagyon kötődött a múlthoz.

– A lánya elmondta, miért megy oda?

– Azt mondta, van egy befejezetlen ügye.

– Miféle ügy? – kérdezte Devine hirtelen.

– Nem mondta, én pedig nem kérdeztem.

Devine kétkedve nézett a nőre, aki észrevette ezt.

– Nézze, Devine ügynök! – magyarázta. – Megváltozott a kapcsolatunk. Jenny felnőtt nő volt, és nem szorult rá a tanácsaimra. Nem kért belőlük.

– Annak ellenére, hogy eltávolodtak egymástól, mégis felhívta önt. Biztos jó oka volt erre.

– Ha volt is, velem nem közölte.

– Értem. Van esetleg ötlete, hogy milyen jellegű lehetett ez a befejezetlen ügy?

– Nincs.

– És mi a helyzet a másik két gyermekével?

– Dak és Alex. Ők még mindig ott laknak.

– És vajon miért akarnak egy csúnya, komor épületben lakni?

– Úgy látszik, nekik tetszik. Én is ott éltem a gyerekekkel, amíg Curt a kongresszusban politizált, mert egyikünk sem akarta, hogy a gyerekek túlságosan szem előtt legyenek.

– És most mivel foglalkoznak?

– Alex a legkisebb, festőművész, és hihetetlen tehetséges, kiválóan megélne belőle, ha lenne egy ügynöke. Régi, ottani barátoktól tudom, hogy a lányom részmunkaidőben rajztanár a helyi állami iskolában. – Elhallgatott, elmosolyodott, de szomorú, keserédes arckifejezés kísérte a mosolyt. – Jenny elképesztő volt, briliáns, energikus, aranyos, minden megvolt benne, de Alex sem maradt el tőle. Szebb, mint Jenny volt, és nagyon jó esze van. Mindig ő volt a legfiatalabb az osztályban, de a képességeinek köszönhetően általános iskolában egy évet átugorhatott. Ez még Jennynek sem sikerült.

– És a fia?

– Van a városban egy tetoválószalonja, meg még pár érdekeltsége, tudja, ő nagyon vállalkozó kedvű. Szerintem csak azért akar iszonyú sok pénzt keresni, hogy bizonyítsa, nincs szüksége ránk. Korábban a hadseregben szolgált, de onnan kitették.

– Megkérdezhetem, hogy miért?

– Majd ő elmondja, ha akarja.

– Nem lehet, hogy Jenny hozzájuk készült?

– De, elképzelhető. Daket és Alexet is próbáltam hívni, de nem értem el őket, és nem hívtak vissza.

– Jóban voltak egymással a gyerekei?

– Régen igen, de az élet megváltoztatja az embereket, nem?

– Igen, asszonyom, de gondolom, Dak és Alex jól megvannak, ha együtt laknak.

– Az egy nagy ház – mondta egyszerűen a nő. – Elég nagy ahhoz, hogy az ember úgy érezze, egyedül él.

– Hol és mikor lesz a lánya temetése?

– Nem lesz temetés. Jenny kikötötte a végrendeletében, hogy hamvasztást akar, és a hamvait szórják az óceánba. Semmi ceremónia, semmi felhajtás.

– Gondolom, szeretett jó előre tervezni.

– Jóval utánam kellett volna meghalnia!

– Nos, ebben sajnos nem volt választása.

– Curt nem is tud róla – mondta szipogva Clare.

– Talán jobb is így. Mikor látta utoljára a másik két gyerekét?

– Évekkel ezelőtt. Gondolom, ezt hívják elhidegülésnek – tette hozzá, majd lehunyta a szemét, és mérhetetlen fájdalom ült ki az arcára.

– Ez a válás után kezdődött?

– Azt hiszem, a kettő összefügg – mondta a nő. Kinyitotta a szemét, és a távolba meredt.

– Köszönöm, hogy fogadott – mondta Devine, és felállt. – Ha bármi eszébe jut, kérem, hívjon fel! – tette hozzá, majd átadott a nőnek egy névjegyet, amelyen szinte még csillogott a friss tinta.

A nő elvette, majd meglepően erősen szorította meg Devine kezét.

– Mr. Devine, kérem, találja meg azt, aki elvette tőlem a lányomat! Nagyon kérem!

– Mindent meg fogok tenni, asszonyom, ezt megígérhetem – nézett a nőre Devine.