AMTAK E-könyvek

Szöveggyűjtemény a felvilágosodás

magyar irodalmából

Ányos Pál,

Baróti Szabó,

Batsányi,

Berzsenyi,

Bessenyei,

Csokonai,

Dayka,

Fazekas,

Gvadányi,

Kármán,

Kazinczy,

Kisfaludy S.,

Pálóczy,

Ráday,

Virág

AMTAK Bt, 2022

Felelős szerkesztő: Varsányi József

Cop. AMTAK Bt, 2022

Borítóterv: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6028-80-8

Szerkesztőség: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

amtak.hu amtakbt@gmail.hu

Szerkesztő: Varsányi József 06 20 218 6762

Látogass el megújult honlapunkra és böngéssz!

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Ányos: Kalapos király

Ányos Pál: Kalapos király

Mégsem szűnsz, kegyetlen, szívünket gázolni?

Nem elég még a könyv? még többnek kell folyni?

Há képtelen fajzás! véred gyalázattya,

Gyilkossa népednek, nem pediglen attya.

Ez a hálaadás oly szent hivségünkért,

Házadért kiöntött számtalan vérünkért?

Megőszült atyáink miként csalatkoztak,

Hogy rajtad s anyádon egykor szánokoztak.

Tudod, a pozsonyi vár palotájában

Miként nyöszörögtél anyádnak karjában?

Véltük, hogy szerelmet sirtál nemzetünkre

S most láttyuk, hogy gyilkos tőrt toltál szivünkre.

A megilletődött őszek kardot vontak,

Védelmedre vitéz esküvést mondottak,

Felajánlottak volt végső csepp véreket,

A buzgóság birta ezekre sziveket.

Ó szegény atyáink! be nem gondoltátok,

Hogy ezzel veszik el virágzó hazátok.

Egész Európa csudált benneteket,

S csak ti nem láttátok veszedelmeteket.

Im akit számunkra királyt neveltetek,

Kiben arany időt virradni véltetek,

Most háromszáz ezer fegyveres rabjával,

Egy pórázra füzi nemest jobbágyával.

Még jól meg sem hültek annya tetemei,

Hogy már ránk morogni kezdtek mennykövei.

Biztatott ugyan még első levelében,

Hol szentül igérte királyi nevében,

Hogy szabadságinkat egy pontig megtartya,

S ő lesz annya helyett nemzetünknek attya.

Felélledett szivünk illy igéretekre,

Hálákat küldöttünk a kegyes egekre.

Ó miként örültünk, hogy kis magyarságunk

Nyer még ollyan királyt, ki lesz boldogságunk!

Már akartunk érte halni! - Már törődtünk,

Miként feredhetne Józsefért fegyverünk.

Illyen a magyar sziv! Ekképp tud érzeni,

Jó fejedelméért mindgyárt kész vérzeni.

Igy örülsz te hajós, ha olly szél lengedez,

Melly előtt a setét felhő fut s bucsut vesz,

Reménleni kezded akkor szigetedet,

Hol nyereségekkel töltöd erszényedet;

1

Ányos: Kalapos király

Igy te szántó-vető, ki rémülve álltál,

Midőn jönni hadi lovasokat láttál,

Ha e harácsló nép nem esik pajtádnak,

Megkegyelmez szálba menő gabonádnak:

Igy örültünk mi is! - de meddig? - Istenek!

Hogy lehetnek eszes lelkek kegyetlenek?

A királyi névben küldött fogadások

Csak ollyanok voltak, mint álmodozások,

Mellyekről ébrenten alig emlékezünk,

Valóságot bennek bár előbb képezünk.

Szép igéretinek első megszegése

Vala trónusunkba loppal bészökése.

Még nem is láttuk volt pozsonyi dombunkon,

Már jármát éreztük fekünni nyakunkon.

Iszonyu hatalom! - még ez nem volt nálunk,

Hogy korona nélkül lett volna királyunk.

Mátyás, hogy nem talált koronát magának,

Tüzzel, vassal rohant Fridrik kastáljának,

Nem szánt feláldozni több száz magyarokat,

Csakhogy koronázva ülje trónussokat.

De ez megelégszik, hogy kalap van fején,

Mert háromszáz ezer zsoldos él kenyerén.

Azt véli, ezeknek fegyvere királyság.

Holott kegyetlenség, erőszak, tolvajság.

Melly Isten ád néki arra igazságot,

Hogy ő rabszijjra füzze szabadságot?

Azért, hogy ereje vagyon, még nem király

E nagy név szeretett égő oszlopánál.

Azután ha az is, nem az a tisztsége,

Hogy elfulladásig fujtson felsősége.

Királynak csak azért adgyák méltóságát,

Hogy hiven őrizze népe bátorságát,

Hogy továbbra vigye országa széllyeit,

És hogy boldogokká tegye nemzeteit.

De e nagy valóság esméretlenné lett,

Miolta erőszak rajta hatalmat vett,

Miolta kevélység kegyelem helyébe

Ült fejedelmeknek királyi székébe,

Miolta magokkal ezek elhitetetik,

Hogy jobb, ha jobbágyi félik, mint szeretik.

E megvesztegetés királyok szivében

Szül annyi bünöket föld kerekségében;

E' cselekszi, hogy ma az anya természet

Elrémülve nézi, hogy sok szabad nemzet

Nem is kérdeztetik, kell-é néki király,

Máris bilincseket és jármokat huzkál.

Ó ti fejedelmek, millyen törvényekkel

Bántotok oly szörnyen ama nemzetekkel,

Kiket határtalan tenger messzesége

Elszakaszt s boldoggá tett együgyüsége?

2

Ányos: Kalapos király

Nem kivánták ezek fösvény kincseteket,

Sőt még nem is tudták kevély neveteket,

Mégis ezer vesztőszerrel tölt hajókkal

Vadásszátok őket jobbágyi békókkal.

Mint jámbor utazók szálltok szigettyekben,

S ha arany vagy ezüst tünik szemetekben,

Ölitek, vágjátok szegény lakosait,

Égetitek sással fedett szállásait.

Be derék dicsőség halász kalibáját

Megvivni, s győzésnek nevezni prédáját.

Azután vadaknak mondgyátok ezeket,

Pedig ti hordoztok oroszlány sziveket.

Ausztria ugyan még szabad illy vétektől,

Mert hercegeinek ki nem telt eszektől

Ekképpen vétkezni. Nagy bünhöz is ész kell,

A sziv gonoszságra ennek szárnyain kel.

Tergeszti s Fiumi tenger keskenségre,

Most kezdik szoktatni anglust nyereségre,

Most lát még csak Álgir fekete sasokat

Tengeren repdesni s lődözni azokat,

Most kezd a khineser magyar dohányt színi,

Füstös hust kóstolni s tokai bort inni.

Szép dolog egy hazát igy gazdagittani,

Fölösleg vagyonát pénzzel felváltani.

Igy tudta hollandus spanyolok jármait

Levetni s virágba hozni várossait.

Igy hordtak anglusok Phinnok révpartyába

Véghetetlen kincset ország tárházába.

De ha e nyereség kihág határain,

S szabad nemzeteknek legel vagyonain,

Ha olly népet, kinek kincsét olcsón veszi,

Együgyüségéért öli s rabbá teszi,

Már ez kegyetlenség! - ez kiált egekre,

Hogy küldgyön menkövet a fejedelmekre.

De talám Ausztria nem megy oly messzére,

Noha ő is uszkál már holmi cserére.

Ő csak itthon üzi régi mesterségét,

Csalárd igéretit, szines kegyességét.

Ekkoráig e két fortély oltalmában

Csuda szerencsével hevert tronussában.

Ha megszorul, földig megalázza magát,

Őrzőangyalának nevezi jobbágyát,

De ha szerencséjét jobb karba szemléli,

Csaknem félistennek lenni magát véli.

József, e valóság bir arra tégedet,

Hogy érdemesebbnek itéled fejedet

Angyali koronánk rég méltóságánál,

Pedig főbb hatalmad ennek jóvoltánál.

Mért nem bánt igy anyád, hogy királlyá tettünk,

Hogy hét ellenségit koncoltuk, kergettük?

3

Ányos: Kalapos király

Mért gyermekségedben nem tudtuk felőled,

Hogy kalapos király fog lenni belőled?

Hidd el, hogy véled is másképp bántunk volna,

Most kegyetlenséged magyart nem gázolna.

Ausztria volna most egész birodalmad,

S még ott is rettegne előttünk hatalmad.

Bezzeg danulhatnál rét pacsirtájával,

Apádnak rád maradt vadász tarsolyával.

Vagy ha aztat véled, hogyha koronánkat

Fel nem teszed, bátran ronthatod hazánkat,

Mivel az esküvés nem kötelez arra,

Hogy mint szabad népre, ugy nézz a magyarra:

Szörnyü csalatkozás! azért igazsággal

Nem bánhatsz kényedre magyar szabadsággal,

Mert korona nélkül nem lehetsz királyunk,

Illy alkun országol neved eddig nálunk.

Ha te törvényünket veszed paizsodnak,

Hogy hazánk örökös jobbágya házodnak,

Mi is megkivánnyuk ország törvénnyével,

Hogy fejed ragyogjon koronánk fényével,

Hogy esküvést mondgyál régi szokásinkra,

Sok vérrel vásárolt szabadságainkra.

Mert ha szent egy törvény, másik is olly szent lesz,

Bétellyesittésre egyaránt kötelez.

Azért, mig koronánk homlokodra nem száll,

Erőszakos ur vagy, nem pediglen király.

Ugy de mért ohajtjuk mi e szentségünket,

Fejeden szemlélni királyi jelünket,

Holott történetink tekéntvén rendére,

Tudgyuk, soha nem szállt eretnek fejére?

Mivel vagy kevesebb az illy pártosoknál,

Csakhogy még nem láttunk ur vacsorájoknál!

De ha nézünk többi cselekedetedben,

Alig leljük hitnek nyomdokát szivedben.

Kálvin, Luther, vad rác hiteszegettségét

Jovallod s neveled lelke veszteségét.

Szabad gyakorlást adsz hibás vallásoknak,

Egy előtted nyája juhnak, farkasoknak.

Ez azután igaz keresztény szeretet?

Mért bitangolod, kérlek, e szent nevezetet?

De bár "apostoli" neved is letennéd,

S igazságtalanul magadra ne vennéd.

Nevetni kell ollyan apostol dolgára,

Ki eretnekeknek gyarapodására

Maga mutat utat, maga hivogattya,

Kegyelmeknek árját rájok osztogattya,

Vagy ha azt itéled, hogy igy szelidülnek

S könnyebben az igaz ösvényre kerülnek,

Ó! gyönyörü kárpit, több illyent is láttam,

De szinnél egyebet rajta nem találtam.

4

Ányos: Kalapos király

Illyenek mostani százba gondolatink,

Ezeket tanulják kondor urfiaink.

Az tudósabb, aki jobban tud vétkezni,

Csak bünének tudgyon szép nevet szerezni.

Igy szép szándékodról jót ki ne gondolna,

Ha millyen szép, szintén oly igaz is volna.

Csak tekéncs Osznabrug s Münster várossában

Kötött békességnek szennyes lajstromában:

Elég szabadságot nyert ott eretnekség,

S mivel jobbult eddig véle a németség?

Még a fekély mostan tovább hatott bennek,

Rómába eskünni csak ballagva mennek.

Ne hidd, hogy nálunk is jobb szivüek lesznek,

Noha tőled ezer kegyelmeket vesznek.

Ki egyszer hitetlen Teremtő urának,

Kevés bátorságot igér királyának.

Igaz hit gyökere sziv szelidségének,

Ez a rugó tolla polgár hivségének.

Azután minálunk kezdesz illy ujságot,

Nálunk nyer pártosnak büne szabadságot,

Nálunk! - - Apostoli ország közepében! - -

Ó hova jutsz magyar, e rabló körmében!

Elhagyatott hazám, szomoru nemzetem,

Könyveiddel közli könyveimet szemem!

Jer, tudakoljuk ki őseink tetemeit,

Áztossuk könyvünkkel koporsók köveit,

Panaszkodgyunk nékik, mutassuk sebünket,

Kérjük, ne hadgyanak elveszni bennünket,

Ne hadgyák, hogy hitünk virágzó szentségét,

Gyülevész vallások dulják fényességét.

Ládd, József, igy sirnak leghivebb népeid,

Ezek király névben tett igéreteid?

Pirulj el legalább! ez nem olly illetlen,

Mint amit cselekszel, kalapos kegyetlen.

Hallgasd el sok cifra szinü mentségedet,

Mellyekkel ruházod szentségtörésedet.

Ugyis jól tudjuk, mért cselekszed ezeket,

Hogy ugy védelmezed az eretnekeket.

Thököly, Bocskai, Rákóczi hadáról,

S támodásaiknak sok titkos okáról

Gondolkozván, látod, hogy a pártosoknak

Dolga volt leginkább célja táboroknak.

Ezek szabadságnak arany zászlójával

Hiteket keresték hazájuk kárával,

S noha az utolsó vezér igazabb volt,

Mégis pártos népe templomokat rabolt,

S azért nem engedte az Isten hadának,

Hogy szabadittója legyen hazájának.

Ez az emlékezet vitt oly káboságban,

Hogy Luther, Kálvinnal lépjél barátságban.

5

Ányos: Kalapos király

Vad rácság pediglen, kit alig esmértünk,

Ki csepp vért sem öntött vagy érted vagy értünk,

Szabad gyakorlását Mohilow attyának,

Köszöni országlás titkos fortélyának.

Volna még csak zsidó király a környékbe,

Akivel hasznodért lépnél szövetségbe,

E füstös nemzet is tudom, nemsokára

Engedelmet nyerne vallása számára.

Be gyönyörü volna látni sáhterjokat,

Egyből bárót tennél, másokból grófokat.

Ocsmán hizelkedés, bünös országlások

Nem fejedelemhez illendő fogások!

Ha olly nagy császár vagy, szégyeld el magadat,

Hogy illy fortélyokba teszed hatalmadat,

Hogy ugy megalázod hitednek szentségét,

Csak megnyerhesd szomszéd király kegyességét.

Ó, a mi őseink annyi ezerekkel,

Nem szállhottak szembe ellenségeikkel,

Mégis soha öszve nem fért az szivekkel,

Hogy illy csufos vásárt tennének hitekkel:

Vitéz erkölcsökbe vala reménségek,

Ezzel jött dicsőség, ezzel nyereségek.

De talántán, József, már volna ideje,

Hogy tovább ne csapjon erőszak vesszeje.

E bünök küszöbén állj meg! elég messze

Kegyetlenségednek nyult ugyis eressze.

Nem! még ez sem elég! - még a fellegeknek,

Mellyek trónusodnak tetején lebegnek,

Gyomra ki nem lőtte mind a fullángokat,

Mellyekkel hizlaltad dörgő homályodat.

Uj ordittást hallok, uj csattogásokat,

Dühösség, pusztulás követi azokat.

Szegény remeteség, ájtatos szállások!

Értetek reszkedek szerzetes lakások;

Rátok látom mérve lenni e tüzeket,

Már szórja lángjait, már dul benneteket.

Hiszem eddig az volt természet szokása,

Hogy nem ért kunyhókat mennykövek csapása,

Emésztő kénköve csak magos helyekre,

Hivságnak áldozott nagy épületekre,

Szállt, hogy megalázza felfuvalkodását -

József felforgattya ennek is folyását.

Már Zobor tetjén, s Maiki erdőségben

Állnak a barlangok néma csendességben.

Nem hallatik szózat, nem szent sohajtások,

Nem nyilnak az égre buzgó pillantások!

Elmultak lakosi, nincs ember pusztáin,

Csak vadak csapásit látni most utcáin,

Kik, ha a teleknek havas fermetege

Harsog az erdőkbe, s üldözi hidege,

6

Ányos: Kalapos király

E fedelek alatt menedékhelyeket,

Találnak magoknak meleg rejtekeket.

Miként csudálkoznak e vad teremtések,

Hogy azon helyen van bátor heverések,

Melly előbb ájtatos férfiak szavával,

Zengett az Istennek magosztalásával.

E felleg erdőkből cammog városokra,

Szinte olly ártatlan s szelid lakásokra.

Szüzek, kik városi lármák közepében

Elrejtekeztetek szent Klára nevében...

1782-1783

7

Baróti Szabó Dávid

Baróti Szabó Dávid: Egy ledőlt diófához

Egy ledőlt diófához

Mely, magas égnek szegezett fejeddel,

Mint király, állasz vala társaid közt,

Tégedet látlak, gyönyörű diófa,

Földre terítve?

Elszakad testes derekad tövétől;

Csak kicsin kéreg maradott kötésül;

Ágaid csüggnek, levelid kivesznek,

Nedvek elhagyván.

Sorvadó kebled csecsemős gyümölcsit

Hasztalan szülvén, elereszti, húllnak

Ők, s nem is tudván rövid életekről,

Rendre kihallnak.

Annyi szélvészen diadalt-nyerett fa!

Nemtelen porban hever a nemes dísz?

Ezt leendőnek lehetett-e vallyon

Vélni felőled?

Senkinek kárán nem örült, sokaknak

Hűvös árnyékkal feles hasznot hajtó,

S kedvek étkeddel kereső kegyes fa!

Mondsza, ki bántott?

Ah, minek kérdem! - szemeimbe tűnnek Gyilkosid.

Nem volt kül erőszak: ott benn

Önmagadban volt megölő mirigyed

S titkos eleitőd.

Ím egész bélig gyökered kirágták

A gonosz férgek, s az elett odóba

Hangyabolyt hittak! - Mi nyüzsögve járnak

Most is alattad!

Átkozott vendég! viperák szülötti!

Ah szerencsétlen fa! - hazánk' szelid ég.

Szűz virágjában tehetős karoddal

Tartsd meg örökké!

1

Batsányi János

Batsányi János válogatott versei

Mozart Varázsfuvolájából

A szóló s egy pap

Kettős.

"Ne hajts az asszonyok szavára" -

Legfőbb törvényt itt ez tegyen!

Intvén sok bölcs s nagy ember kára,

Bölcsebb hogy más s nagyobb legyen: -

Elhagyva esdeklett az égre;

De bármint sírt, bármit teve,

Hűsége várt jutalma végre

Kínos halál s szégyen leve!

(1795)

Verseghy Ferenchez

Te, kit legrégibb híveim

Között leghívebbnek lelek,

S mint boldogabb esztendeim

Társát, szeretve tisztelek;

Ki hogy hűségem karjain

Karunkba béavatkozál,

S velem hazánk oltárain

Főbusnak eggyütt áldozál,

Ha hív öledbe rakhatám

Szándékim édes titkait,

Enyhülve s bátran járhatám

Pályám veszélyes útjait.

De, hogy hazád s barátidért

Öcsénkkel meg feltámadál,

Éltemnek már enyészni tért

Kedvéhez új reményt adál,

1

Batsányi János

Sőt megtartván vad mostohánk,

A Sors, az volt tán egy oka,

Hogy el ne veszne még hazánk

Több kínra szánt két bajnoka.

- - - - - - - - - - - - - - - -

Üldöztetik szünetlenül;

Mert Tullius pallosra jut,

S Neró királyi székben ül.

(1795)

Gyötrődés

Ki nyög? melyik boldogtalan

Kiált megint e bú helyén?

Ki háborít fel úntalan

Magánosságom éjjelén?

Hallom, hallom keservedet,

Te vagy, lelkemnek egy fele!

Érzem minden gyötrelmedet,

Érzem; s szivem reped bele!

De ah! hozzád nem juthatok,

Hiába nyújtom karjaim,

Ah! senkit meg nem hajthatok,

Nem hallja senki jajjaim!

Felelnek ím! a kőfalak,

S kérésimet kettőztetik:

Őrzőimtől, hogy - lássalak!

Fájdalmim meg nem nyerhetik.

A kőfal szánja sorsodat,

S kérésid azt megilletik:

Őrzőidtől, barátodat

Hogy láthasd! meg nem nyerhetik...

Nagy ég! tekintsd nehéz baját,

Küldj néki éltető reményt!

Avagy te nyisd meg ajtaját,

S bocsásd el, ó halál, szegényt!

(1795)

2

Batsányi János

Egy szerencsétlen ifjú sírjánál

Quem nunc tam longe, non inter nota sepulcra,

Detinet extremo terra aliena solo!

Catullus Őnéki megnyitotta már

Révét a jóltévő halál:

A mí hajónk habok közt jár,

S nem tudjuk, partot hol talál.

Ti szűzek! s tí is, ó Tiról

Ifjú polgári! jöjjetek,

S az emberség barátiról

Barátom sírján zengjetek! - -

(1795)

Három töredék

I.

Az Egy szerencsétlen ifjú sírjánál első strófája egy teljesebb kéziraton a következő nagyobb töredék második strófája:

És megnyitá!... Ne sírj, ó szűz!

Szüntesd szemednek záporát.

Ne háborítsd, ó drága szűz,

Barátom nyúgovó porát!

Őnéki megnyitotta már

Révét a jóltevő halál:

A mí hajónk habok közt jár,

S nem tudjuk, partot hol talál!

És most azért sohajtanak

Ott szenvedő barátjai:

Hogy együtt nyúgodhassanak

Hamar mindnyájok hamvai.

Letette minden terheit,

Nem csüggnek láncok karjain;

Nem várja Bécs kegyelmeit -

Az ég segíte kínjain.

3

Batsányi János

Megesküdt ellenséginek

Nem érzi már irígy dühét

S hatalmas üldözőinek

Mosolygva nézi mennykövét.

II.

Egy másik lapon:

De szűnjenek már jajjaink,

Ne háborítsuk hűlt porát,

Ne vádolják panasszaink

A minden élet eggy urát.

Elűzi majd a jobb idő

Ügyünk setét homályait,

Kifejti s délre hozza ő

Sok szenvedésünk titkait.

III.

Az Egy szerencsétlen ifjú sírjánál második strófája egy kéziraton így folytatódik:

Hazámnak egy jobb gyermeke

Fekszik hazátok széliben,

De hangzik most is éneke

A nagy Dunának mentiben.

Nyúgodjanak bár hamvai

E messze tartományokon,

Él híre polgártársai

Emlékezet-táblájokon.

Nevének fénye, míg Bihar

Fennáll, homályba nem menend;

Ragyogni fog, míg a magyar

Magyar s szabad polgár leend.

(1795)

Lína panasza

Szakaszd ki vérző szívemet

Már egyszer, irgalmatlan ég!

4

Batsányi János

Hogy átokká tedd éltemet,

Ez volt, csak ez volt hátra még.

Válaszd el már bús lelkemet,

Kegyetlen néma fájdalom!

Temesd hozzája testemet,

Zárjon kettőnket egy halom!

(1795-96)

Vígasztalás

Ah! hogy beszéljek újolag

Őróla néked, árva szűz!

Holott szemedből, hív alak,

Egy könyv most is más könyvet űz?

Ím, a nagy bánat hő szava

Elhervasztó szelet hozott,

S arcád tündöklő gyöngy hava

Halványka színre változott!

Eltünt! elhagyta képedet

Szépséged régi hajnala,

Mert ah! nem látja hívedet,

Kinek kedvéért nyílt vala.

Szánd, ó kegyes! szánd éltedet;

Ne légy magadhoz mostoha.

Bármint epedsz bús lelkedet,

Nem kél fel ő többé soha!

Ha felvoná lehelletét

Magához életünk ura:

Imádjuk bölcs intézetét;

Ne szálljunk véle alkura!

(1795-1796)

Tünődés

Jer már, jer egyszer, csillagos ég dicső

Fénnyel mosolygó asszonya! Jersze már,

5

Batsányi János

Fájdalmim érzékeny tanúja!

Verd el az ég szomorú homályát.

Távúl hazámtól; messze vidék sovány

Határit őrző vad havasok között;

S felhőkig-érő durva fogház

Rejtekiből az egekre nézvén,

Óhajtva várom megjelenésedet. -

És íme! jőnek kellemetes szelíd

Súgárid... Üdvöz légy, kegyes hold!

Könyveim árja között elázva

Áldlak, s köszöntlek. Csak te tudod nyögő

Szívem keservét; ah! egyedül te vagy

Még, a ki most is szánakodva

Nézsz le reám, s panaszimra hallgatsz.

Ím, elhaladván útja felét az éj,

Némulva fekszik s szendereg a világ.

Ím, nyugszik a természet is már,

S nyúgoszik ővele minden állat.

Szárnyára kelvén, széjjel uralkodik

A csendes álom: fekve pihenteti

Földünknek elfáradt lakossit,

hogy kifogyott erejek megadja.

Ah! elkerűl, és messze hagy engemet...

Sajnálja tőlem balzsama cseppjeit.

Csak boldogokhoz mégyen; és azt

Nézi, hová siet a szerencse.

Elcsendesedtek társaim is, setét

Szurdékaikban: nem merik átkozott

Órában épült zárhelyünknek

Felfakadó panaszos nyögéssel

Mély hallgatását félbeszakasztani.

Elcsendesedtek, - mint amaz óriás

Kőszikla-barlangjában a bölcs

S bátor Ulissz követői hajdan.

(Kik vagytok ah! s mely mostoha sors kemény

Tetszése kéntet títeket itt velem

6

Batsányi János

Szenvedni? Melly isten haragja,

Melly vak eset hoza minket öszve?)

Búsongva szállong ablakaink körül

A bújdosó szél; s terjedező hajam

Fürtét az arcámon lefüggő

Könybe keverve, tovább kovályog.

Így csak te vagy még, csak te vagy, a kinek

Mondhassa vérző szíve gyötrelmeit

E szenvedő, kit sorsa kínos

Terhe alatt elepedve szemlélsz.

Mit látok? Itt hagysz újra te is? Kegyes

Vígasztalóm! itt hagysz-e te is megint?...

Kell menned ah! s nem tarthatod meg

Gyors kerekét siető kocsidnak.

Folytasd, szelíd hold, pályafutásodat;

Enyhítsd nememnek bánatos éjjelét.

Tűrj, halhatatlan lélek! Eljő

Néked is a kiszabott idő; tűrj,

Míg földi pályád végihez érkezel.

Vesd félre már bús gondjaidat, s remélj.

Ismér az ég!... Megszán, s kiszólít

E hazug és csapodár világból.

(1795)

A rab és a madár

Dulci laborum decipitur sono.

Horatius Te cifra kis madár!

Miért hagyád el már

Elmét kecsegtető,

S a búban elmerült

Gyötrelmes árva szívet

Veszélyes aggódásiból

Édesdeden serkentgető

Érzékeny éneked?

Vagyis - mivel köszönjem én neked,

7

Batsányi János

Hogy bús magánosságomban meglátogatsz?

S hogy (a mit embertől szívem hiába vár!)

Vígasztalást és kedvet adsz?

Ékes szavú, szép tollú, drága kis madár!

Mivel köszönjem én meg ezt neked?

Fel-felrepülsz rostélyos ablakomra:

Bízvást előmbe állsz,

S úgy kandikálsz

Majd bévasalt szűk rejtekembe,

Majd elfogyó sovány

Ábrázatomra,

S vígasztalásidért

Hálát mosolygó bánatos szemembe.

De nemsokára

Tőlem megint elválsz!

S a búnak e felhőkig-ért

Boldogtalan lakóhelyéről

Szárnyadra kelvén, újolag leszállsz

A vár fokára,

Vagy még tovább ama

Sebes folyónak zúgó partjain

Büszkén emelkedő bokros halomra;

S onnan, szokott örvendezésed

Kellős, verőfényes hegyéről,

Onnan tekintgetsz fel homályos ablakomra.

Ott hangzik újra kedves éneked

A fenyvesek tollas polgárinak

Bút gondot elfelejtető,

S a várasokban fonnyadó kevély halandók

Szemet-csaló tündér hivságinál

Százszorta méltóbb, boldogabb, s szebb életéről!

Ott hangzik édes éneked

A halmok, erdők, völgyek, s tér mezők

Szárnyas lakossinak

Önként jövő, szünetlen változó,

Mindenkor új, mindenha víg,

S mindég örömmel teljes ünnepéről!

Ott hangzik, ott zeng éneked

Az e kerek föld birtokánál,

A széles e világ

Minden javánál

Kívánatosb, áldott szabadság

Meg nem becsülhető nagy érdeméről!

8

Batsányi János

Boldog kis állat! ártatlan, szabad lakossa

Ezen magas hegyek homályinak!

Víg hirdetője,

Szíves magasztalója

Nagy alkotód jóságinak!

Te szép, te kedves kis madár!

Édes enyhítője,

Egyetlen egy vígasztalója

Elbágyadott lelkem fájdalminak!

Mivel, mivel köszönjem én neked

Elmémet-ébresztő gyöngy éneked?

De íme! már meg itt hagyott...

Meg visszatére

Az esti szellők gyenge szárnyain

Előbbi múlatóhelyére,

Túl a folyónak partjain

Ama bokros halomra; - s ott,

A nyári dísziből kivetkező

Kis fának özvegy ágain,

Ott áldja, ott

Köszönti

A nyúgalomra költöző

Arany-hajú szelíd napot;

Ott önti

Gyönyörködésre kísztő mennyei

Kis torka fodros énekit,

S hangokra-olvadott szebb érzeményei

Messzére hajtanak minden bút, bánatot,

Tornyunkra felható édes lehelletit

Enyhűlve szíjják bé sokat-tűrt szíveink,

S dobogva hajlanak le víg dombjának a völgy

Árnyékos öbliből

Felénk koválygó lágy szellőihez;

És, felfohászkodván

Megilletődött lelkeink

A szenvedők el nem feledkező

Irgalmas atya székihez,

Keblünkbe hullanak le könyveink!...

Elhallgatott: s majd ágról ágra száll,

Majd újra nagy-büszkén megáll;

És, mintha tudná,

Hogy szíveink érzésivel

Kényére játszik,

9

Batsányi János

S hogy édesen múlattató

Szép énekéért

Méltán magasztaltathatik,

Fülelve néz mindenfelé, s kérdezni látszik:

Ha tetszik-e?

S kitől miként hallgattatik?

De néma csendesség uralkodik

Már mindenütt; s hallgat, figyelmez a vidék

Körül-belől.

Csak a feleslő visszahang fondorkodik,

Csak ő cseveg, s ingerli még

A messze kősziklák felől.

Bámulva bámul és álmélkodik

E táj kis Orfeussa szép szaván

Még a folyó is, - csendesebben

Hajtván bolyongó habjait

A vár alatt,

S nem oly igen sietve,

Nem oly zajogva dúlván partjait,

S a kőfalat.

Zengj még tovább! zengj, ó kegyes

Kis énekes!

Enyhítsed árva szívemet,

Enyhítsed ah! s felejtesd el velem

Határt nem érhető keservemet.

És íme zeng!... De mely szokatlan,

Mely új erővel hangzik ezüst-szava?

Mint éled ah! s mely ellenállhatatlan

Vígságnak indul minden a partok körül!

Miként örül,

Miként süvít az ő

Hatalmas énekének

Hegy, völgy, mező!

Mely víg örömre gerjedének,

S miként felelgetnek mindenfelől neki

A szirtos oldalú hegyek

Láttatlanul enyelgő gyermeki!

Téged, szabadság! tégedet énekel.

Nincs szíved, ember! hogyha nem érdekel;

Ha fel nem indíthatnak édes

Hangjai zengedező szavának -

Megbájoló kedves szavának,

10

Batsányi János

Mely által új

Életet ád az egész tanyának!

Áldás reád,

Ó édes

Kis énekes!

Áldás reád!

Ne ártsanak néked soha

E vad vidéknek éhes ölyvei!

Ah! el ne érjenek téged soha

Kegyetlen üldöződ vérengző körmei!

(1795)

A szenvedő

"Lehelletem elfogy, napjaim megrövidültek,

és csak a koporsóm vagyon hátra."

Jób, XVII. rész.

(Káldi) I.

Elmém veszélyes andalgásiból

Magamba térvén, s zárhelyem

Ezernyi könyveimmel áztatott

Porába hajtván térdemet,

Némán imádva tisztelem

Mennyei nagy felségedet!

Leborulva csudálom

Megfoghatatlan bölcs tetszésedet!

Mert látom, érzem, hogy tilos felérni:

"Honnan, s miért van ennyi rossz?

Mért szenved így a jámbor erkölcs?

S mért győzedelmes a gonosz?"

S hozzád emelvén újolag

Lánctól törődött két kezem,

S nedves homályban lábbogó,

Halálra vált, bús képemet,

Elődbe terjesztem - ne vesd meg, ó Uram! -

Elődbe terjesztem szokott kérésemet,

11

Batsányi János

Halld meg keserve tengerének mélyiből

Hozzád kiáltó lelkemet!

Tekints le rám! Atyai kegyelmed fényiből

Bocsásd fejemre csak egy súgárodat!

Ne hagyd el, ó Irgalmazó!

Ne hagyd el alkotmányodat.

Ne hagyj el engem,

Ó én Teremtőm! én Atyám! Oltalmazóm!

Én egy Uram!

Egy Istenem!

II.

Úgy van; megint köny nedvesíti képemet!

Megint megáradott

Szívemnek elszikkadt ere!

Megszánta már, megszánta bágyadt lelkemet

Az Úr kegyelme; s irgalom-pálcája íme

A kősziklából bő vizet vere!

Oszoljatok,

Szívemnek öldöklő fájdalmai!

Szakadjatok,

Ti nem remélt örömömnek édes árjai!

Szakadjatok; s a szenvedők kegyes

Vígasztalójának hálákat adjatok!

Zengd, halhatatlan lélek,

Zengd Alkotód dicséretét!

Serkenj, te bús, te gyászos elme,

Serkenj fel, és vígadva hagyd el ezt

A síralom helyének durva rejtekét!

(Nem tiltja szárnyaid szabad repűletét,

Nem tiltja senki meg neked.)

Repülj fel régi hazád boldog határihoz,

Túl a setétlő fellegek útjain

A halhatatlanok dicső hajlékihoz!

Úgy zengjed, úgy hirdesd

Örvendező víg éneked

Legszebb s legérezettebb hangjain:

Mely jó az Úr! s mi nagy

12

Batsányi János

Az Ő kegyelme

A földnek elhagyott lakossihoz!

Serkenjetek fel tí is,

S jertek ma mindnyájan,

Ti lelkes és lelketlen állatok!

Jertek, s örök vígasztalómnak

Most énvelem forró hálákat adjatok!

Derülj ki, nap!... Vídulva zúgj,

Te gyászos ősz komor szele!

Völgynek sebes folyója, zúgj!

Partok, zuhogjatok vele!

Ti halmok! erdők! égbe-nyúlt

Szálas fenyők! harsogva döngjetek!

Kőszikla-bércek! béborult

Havas tetők! bömbölve rengjetek!

Ti is, kiket szívem nyögésitől

Hangozni megszoktattalak,

Kínos keserveimnek gőzitől

Elnedvesült bús kőfalak!

Jertek, s magasztaló dicséretimre most

Új hangokon felelve zengjetek!

*

De mit cselekszem?

Ah! mit cselekszem, így unszolván títeket?

Mire kérem én

A tí segedelmeteket?

Mit, mit tehettek tí,

Ó értelem nélkül szűkölködő,

Érezni nem tudó,

Lelketlen állatok?

Mik vagytok tí,

Hogy énvelem hálákat adjatok?

Hogy az Úrnak énvelem

Illő dicséretet mondhassatok?

És ki vagyok én! hogy Tégedet

Méltán dicsérjelek?

13

Batsányi János

Hogy Tégedet, Mindenható!

Dicsérni merjelek?

Én, por! veszendő féreg! és dicsérjem a Te

Nevezhetetlen,

Gondolhatatlan,

Isteni-nagy felségedet?

Én, Téged! ó Te, aki vagy!

Téged, ki mindenkor valál!

És lenni fogsz

Szünetlenűl!

Borulj homályaidba, gyarló, véges elme!

Némulva áldjad,

Némulva rettegd és imádjad

Az Örökkévalót!

Hogy el ne vessz merész repűletidben!

Hogy el ne hagyjon illy örvényeidben!

Bár véghetetlen! ámbár isteni

Az ő kegyelme!

(1795)

Ama dicső magyar...

Ama dicső magyar lesz tárgya versemnek,

Ki e hazát vérrel szerzé nemzetemnek;

Ki Tanais pártján felszedvén sátorát,

Duna mellékire vezérlé táborát.

Sokat cselekedett fegyverrel s elmével,

Sokat tűrt, szenvedett vitéz seregével.

Hasztalan állt ellent Napnyúgot hatalma,

A nagy erő ellen nincs elég oltalma.

Bármint erőlködött, végre csak ledüle,

S magyarok országa romlásin épüle.

(1795-1796)

A szerencséhez

Mit kecsegtetsz, ál Szerencse?

Nincs nekem veled közöm.

14

Batsányi János

Nincs, ki lelkem megrettentse;

Enmagamba költözöm!

Nevelés rossz maradéka,

Félre, minden félelem!

Cátó felséges árnyéka,

Jer! te, csak te légy velem!

Lássa véres tetememnél

- - - - - - - - - - -

"Van magyar még, ki ma sem kél

A halállal alkura!"

Te, kit e bánatos elme

Meg nem fog, de vélve vél,

Égnek földnek fejedelme!

Add meg, amit még remél;

Add, hogy méltatlan halálom

Ébreszthesse népemet!

Ó Hazám!... Ím felajánlom

(Ah! fogadd el) éltemet.

(1795 körül)

Felelet

Az erkölcs s ártatlanságnak

Akit őriz angyala; -

Aki használt a világnak, -

Senkinek nem árt vala; -

Igaz ember, s a hazának

Jó polgárja, hív fia: -

Bátran nyugszik!... Gyilkosának

Kell inkább aggódnia.

(1796-1798)

Bárótzi Sándor képe alá

Híven szolgálta a hazát;

Fenn lészen érdeme,

Míg el nem hagyja szép szavát

Árpád dicső neme.

15

Batsányi János

(1797)

A keszthelyi hajóra

(1798)

A mindent elrontó idő hatalmának

Már egyszer e hajó is engedett:

De közjóra termett jeles nagy urának

Szavára még egyszer feléledett;

S bár néha e gyakran háborgó tengernek

Hullámi majd eget, majd poklokat vernek, -

Megvetvén a szelek mérges ostromait,

Bátorsággal járja kiszabott útjait.

Áldják Somogy s Szala megörült vidéki,

S állandóbb szerencsét ohajtanak néki.

Áldom, s dicsőitem én is! s örömömet

Zengvén, homlokára függesztem versemet:

"Nézz e kis példára, magyar föld nagy népe!

Ez lehet még a te újulásod képe.

Két Leopold után ami még elhaladt,

Végbe megy nemsoká Ferenc s József alatt.

Bízván kormányzóid bölcs intézetében,

Remélj! s erőlködjél e szélvész dühében,

Hogy, el nem csüggedvén bajod tengerében,

A közboldogságnak kiköthess révében!"

Imhol ma is...

(Don Juan Melendez Valdez. SPANYOL POÉTA)

Imhol ma is (hajh, még ma is!) egy rabi,

S a régen elmúlt ostoba századok

Szívfagylaló bús éjjelén költ

Vak babonának igája nyomja;

Mely képtelen rút szörnyeteg, isszonyú

Fejét egekben, lábait a pokol

Mélységiben rejtvén, kegyetlen

Isteninek buta mennykövével

16

Batsányi János

Rettenti. Reszketsz, megcsalatott szegény!

Terhedre szolgál életed ösztöne;

S mely a baromtól Alkotódhoz

Felvisz, az ész, fene kín gyanánt van.

Nincs már hazád; nincs, nincs menedékhelyed

Már néked: ég, föld ellened esküdött.

Láttadra eggyütt cimborálnak

Nagyjaid ál fejedelmeidnek

Rabságra termett szolga tanácsival,

Hogy, pártfogóid tűzzel emésztve, ne

Légyen, ki fertelmes nadályid

Véred-erét kiszopó fogától

Megmentsen. Ó! kit lenni hisz és imád

E szenvedő szív, Mindenek Atyja te!

Elnézed ezt? vagy költemény csak

Lételed? agyszülemény? hiú váz?

S mi vagy te, Erkölcs? nem csupa név, üres

Szó, hang?... Igazság! balgatagok süket

Bálványa?... Természet! hol a te

Isteni rended, örök hatalmad?...

Harcolva szerzett birtokiból gonosz

Mesterkedéssel végre kiforgaták,

Szentségtörő kézzel kiirtván

Mindazokat, kiket a szabadság

S édes hazájok szívreható szava

Zászlója mellől el nem ereszt vala.

Elhagytad őket, vak s bolondul

Játszadozó csapodár szerencse!

Elhagytad őket. Pártos az ő nevek

Vesztekre térült korcs maradék előtt;

Mert úgy nevelték, úgy taníták

E csapodár idegen bitanglók,

Kik hív vitézink csontjaiból emelt,

Ezer halállal támogatott, kevély

Székjekben ülvén, onnan osztják

Szégyenes érdeme csúf jutalmát.

17

Batsányi János

(1800 körül)

Készület

(Midőn gonosz és hatalmas ellenségeim halálomra törekedének) Ez tehát érdemeim ára,

Igy fizetnek nékem is!

Gonosztevőknek sorsára

Juttatának engem is!...

Lelkem! vedd ezt gondolóra;

Nehogy, ütvén majd az óra,

Készületlenek legyünk.

Üdvöz légy, ó örök álom!...

Földi jók! maradjatok.

Nem irígylem, nem sajnálom,

Amivel bíztattatok. -

Ti, kik erkölcsim tudjátok,

S holtom írtózva halljátok,

Kedvesim! ne sírjatok.

Alkotómnak rendelése

Igy engedte végemet,

Legyen áldott a tetszése!

Végye vissza éltemet!

Bár megcsalt álmodozásom,

S rövid volt pályafutásom,

Térdet hajtva engedek.

Jer szabadság szent szerelme,

Bátorítsad lelkemet:

Ellenségid dühödelme

Érted ontja véremet.

Hogy hazám hű fia voltam,

Hogy balsorsát panaszoltam,

Ime vétkem ez vala.

Te, kiért most könyveimnek

Folyva foly le zápora,

Ó!... hült tetemimnek

18

Batsányi János

Hogyha nyugszik majd pora:

Ne higyj a rágalmazásnak!

(Becstelen sírt azzal ásnak)

Tudjad: "áldozat vagyok!" -

(1796-1798)

A ki miként vet...

A ki miként vet,

Úgy fog aratni!

Nem tudod, ifjú,

Még te, mi légyen

A nyomorúság.

Mint valamely szép

Fürge leányzó,

Úgy mosolyog ma

Néked az élet;

Sőt valahol jársz,

Egyre kecsegtet

A gyönyörűség,

És, ha tenéked

Tetszik, örömmel

Vészen ölébe.

Most van időd még:

Most igyekezzél

A tudománynak

Gyüjteni kincsét.

S már ma tanuljad

A - - - - - -

Mostoha sorsnak

Tűrni csapásit.

Régi s igaz szó:

A ki miként vet,

Úgy fog aratni.

(1800 körül?)

Enyhülés, s viszont-ajándék

Új koszorút, múzsám! ama szép elmének,

Kit tudós polgárink újra tisztelének.

19

Batsányi János

Mert bár egykor szívünk nem várt mély sebének

Oka volt, - bocsánat ebbéli vétkének!

Köz anyánk, a haza, nem engedi nékünk,

Attól, kit oly méltán kedvel s becsül népünk,

Örökre megvonnunk régi szívességünk,

S elhinnünk, hogy ő is titkos ellenségünk.

Ki vert utat néki Helikon hegyére?

Az első zöld ágot ki tette fejére?

Volt-e jobb barátja, társa vagy testvére?

S oly hív szeretetnek ez volna-e bére?...

A széptudományok szabad országában,

A hű vetélkedők célra-futásában,

Bízván ki-ki saját tiszta szándékában

S mennyei vezére kegyes oltalmában.

S nem ügyelvén soha senki rossz kedvére,

(Az irígy kis elmék ingerkedésére,

A Vadóci Vincék ál csevegésére,

S más kevély emberkék alacsony mérgére),

Csendes bátorsággal folytatja pályáját; -

S nem hogy sajnálhatná társa szebb pálmáját,

Sőt, benne szemlélvén igaz jó bíráját,

Önként megosztaná véle koronáját.

(1810-es évek körül; 1826)

A bujdosók

Coetusque vulgares et udam

Spernit humum fugiente penna.

Horatius

Maradjatok, világi jók!

Nem kell jutalmatok.

Szolgáljon más! E bujdosók

Feladnak rajtatok.

Mutasd, gonosz Szerencse, már

Hatalmad ostorát;

Öntsd ártatlan fejekre bár

Csapásid záporát.

20

Batsányi János

Ne szánjad érző szíveket,

Légy bármi mostoha:

Ez eggyetértő lelkeket

Le nem nyomod soha!

Törd öszve, jer! sajkájokat

Öntsd újra mérgedet;

Indítsd fel a mély poklokat,

Töltsd bé vad kedvedet;

Jer, minden földi szörnyeteg,

Jer, álld el útjokat;

Okádj te, égi fergeteg,

Ordítva lángokat;

Halomra régi székiből

Omoljon a világ: -

Erkölcse szent ösvényiből

Míg él, egyik se hág!

(1810-es évek körül)

Tünődés

"Quand on a tout perdu, quand on n'a plus d'espoir, La vie est un opprobre, et la mort un devoir."

Ha ki mindenét elvesztvén,

Reménységet sem talál,

Már annak az élet szégyen,

S kötelesség a halál!

Így sohajt, panaszra kelvén,

A világ kevély fia,

Hogyha földi fő javától

Végre meg kell válnia;

Ő, kit a szerencse mindég

Kézen vitt, ápolgatott,

S rossz kedvére, haragjára

Sohasem méltóztatott.

Így ingerli, bátorítja,

S csalja sok szív önmagát,

21

Batsányi János

Elborulni s tünni látván

Ál reménye csillagát.

Mi, kik ennyi baj s veszély közt

Forgunk és erőlködünk,

S a szerencse vak dühével

Évek óta küszködünk;

Mi, kik a mérges haboktól

Szüntelen hányattatunk,

S annyi sok szélvész után is

Partra nem találhatunk;

Mit tegyünk, s mit várhatunk mi,

Hogyha ránk dördül az ég?

Kell-e nékünk még remélnünk?

Bízakodnunk kell-e még?

Szégyen lesz-e, s oktalanság,

Ha folyvást serénykedünk,

S új hajótörést kerülvén,

Még tovább emberkedünk?

Mit tegyünk hát, s kit kövessünk?

Mit lehet remélnünk még?

Mit mutat hitünk világa?

S mit javall a bölcseség?

(1810-es évek)

A bölcsnek állhatatossága

Justum e tenacem propositi virum.

Horatius

"Ha ki, mindenét elvesztvén,

Reménységet sem talál,

Már annak az élet szégyen,

S kötelesség a halál!"

Az ily bús eltökélésnek,

Ha van - ritkán van helye.

"Soha kétségbe nem esni,"

Nagyobb bátorság jele!

22

Batsányi János

Az erkölcs hű bajnokának

Váltig kell küszködnie,

S a vak sors kemény csapásit

Békességgel tűrnie.

Cézár két nagy ellenségét

A világ csudálja bár:

Szokratest nagyobbá tészi

A halált-hozó pohár.

Őt sem gyáva rossz bírái,

Akik azzal büntetik,

Sem gonosz rágalmazói

Bűnbe nem keverhetik.

Ha megcsalta bal szerencséd

Minden szebb reményedet,

S visszarántván adományit,

Sérti, gyötri kebledet:

Vigyázz! hogy fel ne forgassa

Jóra-szánt szándékodat,

S le ne győzze, vagy alázza

Lelki méltóságodat!

Nem, fonalát életednek

Nem szabad elmetszened, -

Tudván, hogy sírodon túl is

Van bírád, van istened;

Akit, elméd s szíved ellen,

Itt talán ma még tagadsz,

De kinek majd napjaidról

S tetteidről számot adsz!

Hogy a végső áldozatra

Ki-ki mindég kész legyen,

És honjáért mindenétől,

Mihelyt kell, búcsút vegyen:

Méltó! s társaságban élő

Emberhez illő dolog!

De azért, hogy a szerencse

Nékünk már nem mosolyog,

23

Batsányi János

Hogy vakot vet, hogy elfordul,

Agyarkodik, háborog,

S kerekével, mint egyébkor,

Kedvünk szerént nem forog,

Azt itélnünk, hogy lerázván

Pályánk nehéz terheit,

És megszegvén bölcs teremtőnk

S vallásunk törvényeit,

Szabad, s illik, sírba dőlnünk...

Gyávaság, s bal itélet!

Hazafinak s kereszténynek

Kötelesség az élet.

(1810-es évek)

24

Berzsenyi versei

BERZSENYI DÁNIEL

VERSEI

KESERGÉS

Romlásra indult hajdan erős magyar!

Nem látod, Árpád vére miként fajul?

Nem látod a bosszús egeknek

Ostorozó kezeit hazádon?

Sok századoknak vérzivatarja közt

Rongált Budának tornyai állanak,

Ámbár ezerszer vak tüzedben

Véreidet, magadat tiportad.

Elszórja, hidd el, számkivetett ösi

Erkölcsöd átka s mostani veszni tért

Romlott fajultság, s nemsokára

Ércfalain viperák süvöltnek.

Nem ronthatott el tégedet, oh magyar!

A vad tatár chán xerxesi tábora

S világot ostromló töröknek

Napkeletet leverő hatalma.

Nem vert le téged Zápolya öldöklő

Századja s Bethlen vérbe merült kora,

Rákóczi vérengző haragján

S rettenetes tüze közt megálltál.

Mert régi erkölcs s spártai férfikar

Küzdött, vezérlett fergetegid között:

Birkózva győztél, Herculesként

Achaji kard rezegett kezedben.

Most lassú méreg, lassu halál emészt,

S mint egy kevély bikk, mellyet az éjszaki

Szélvész le nem ront, benne termő

Férgek erős gyökerit megőrlik.

Bátran merül most a buja ifjuság

Undok bűnében, s úszva folárkodik,

Még gyenge a szűz, s már kacéros

1

Berzsenyi versei

S gerjedező tüzeit kínálja.

A férfi - ó bűn! - már ma kereskedik

Szép párja testével, maga alkuszik

Gazdag folárral, s gyenge társát

Fajtalanúl teregetni hagyja.

Vallástalanság rút szüleményei,

Erkölcstelenség s minden utálatos

Fertelmek áradnak hazánkra,

Régi nemes magyarok porára!

Fegyverre termett szép, deli ifjuság

Kardforgatásban nem gyakoroltatik,

Nem tud nyeregben, nem tud ugró

Gyors paripán leragadva szökni.

2

Berzsenyi versei

Ó, más magyar kard mennyköve villogott

Atilla dicső harcai közt, midőn

A félvilággal szembeszállott

Nemzeteket tapodó haragja!

Más néppel ontott bajnoki vért hazánk

Szerzője, Árpád a Duna partjain,

Ó, más magyar kard verte vissza

Hunnyadival Mahomet hatalmát!

Akkor vitéz hírt s bajnoki érdemet

Szerzett az ifjú Pélides utjain,

Most íme - oh, szégyen, mivé lett -

Módi majom, s gunyolásra méltó.

Átok reátok, Harpia fajzati!

Erkölcseinket vesztegető fenék!

Fessen le hiv Gvadányi tolla,

Nemzetemet csufoló bolond korcs!

De jaj! csak így jár minden az ég alatt!

Forgó viszontság járma alatt nyögünk,

Tündér szerencsénk változandó,

Hol mosolyog, hol utálva néz ránk.

Felforgat a nagy századok éjjele

Mindent, leomlott a magos Ilion,

S a büszke Karthago hatalma,

Mint az erős Babilon, leromlott.

Volt oly idő már, mellybe’ nemes hazánk

Fénylő dicsőség polca felett virúlt,

Jön olly idő még, melyben gyászos

Hamvaiból gyülevész kavarc kél.

[1796 körül]

A FELKÖLT NEMESSÉGHEZ

a szombathelyi táborban, 1797

Él még nemzetem istene!

Buzgó könnyeimen, szent Öröm, ömledezz!

Állsz még, állsz, szeretett Hazám!

Nem dőlt még alacsony porba nemes fejed!

Méltán búslakodám előbb,

Hogy hérósz eleid nyomdokiból kitérsz,

S régen félt veszedelmidet

Rád húzzák netalán majd buta korcsaid.

Hálá! mást mutat e sereg,

Mely most, régi magyar módra, nyeregben ül.

Nem szállt Trója alá soha

Ily szép spártai had, sem Hunyadink kevély

Zászlóit nem emelte volt

Rettentőbb hadi nép Bécs letörött falán.

3

Berzsenyi versei

Csak sast nemzenek a sasok,

S nem szűl gyáva nyulat Núbia párduca.

Thétis nagy fia sem maradt

Chironnál, mikoron hadra veté szemét:

Árpád vére se hűlhet el,

Ámbár rég heverész a puha pamlagon.

Nézd: most felköti fegyverét,

Csákóján lobogó kolcsag emelkedik.

Buzdító katonás ruhát

Öltvén, lelke nemes lángja kigerjedez.

Majd kardjára felesküszik,

Mindent ront s megemészt, mint heves Afrika

Búsult tigrise, amidőn

Ordít kölykeiért, s körme viaskodik.

Majd felkelnek alattad is,

Ó József! nagyanyád, Trézia bajnoki,

S bátran mégy, szeretett vezér,

A jég-Álpeseken s Ádria öblein. -

E nép nem gyülevész csoport,

Nem rabbérbe emelt bús buzogányt keze.

Önként áldoz az életet,

S horgas kardja kövér hantjaiért hasít.

Míg hérói biborsüveg

Tündöklik fejeden, Hunnia csillaga,

Eszterházy, dicső magyar!

Míg győző eleid pallosa combodon

Csattog: győzni fog a magyar,

S Andrásnak ragyogó napja le nem menend!

[1797?]

HERCEG ESZTERHÁZY MIKLÓSHOZ,

mid ő n a szombathelyi táborban commandírozá a nemességet Árpád virágzó magva te, fő magyar!

Eldődeidnek fegyvere népeket

Győzött, s hazánkért számtalanszor

A viadal mezején csatázott.

Ők voltak a harc vérzivatarjain

S a béke napján bölcs vezetők, atyák,

S kormányra termett őrszemekkel

Szélveszeket zabolázva tartók.

Melly áldozat volt a vezekényi harc!

Bús tisztelettel könnyezi a magyar

Négy bajnok Eszterházy véres

Porba kevert ajakit, halálát.

Láttam tebenned buzgani véreket

S orcádra öntött nemzeti lelköket;

Láttam szemed villámsugárát

S ősi dicső vasadat kezedben.

4

Berzsenyi versei

Rémülve megszünt a fene háború.

Int a kegyetlen tengerek istene

Képével a forró haboknak,

S tűnik az Oceanus dagálya.

Szép a borostyán s győzödelemszekér.

Szép a vitéznek sebhelye homlokán.

Félisten, akit nimbuszával

A hatalom s tudomány ragyogtat.

Minden nagy és szép, mellyet az ó világ

És e jelenkor mívei közt csudálsz:

Bajnok, dicsőség, fényes ország

A tudomány gyönyörű gyümölcse.

Ez hozta mennyből földre az isteni

Szikrát, ez oldott a butaság alól.

A bölcs Athénét s győzhetetlen

Róma fejét ez emelte égre.

Nézd a virágzó Gallia népeit

S Nelson hazáját - rettegi a világ

Ez ész s erő két nagy csudáját,

S hirdeti napkelet és enyészet.

Hát nemzetednek mért fakad ily soká

A rég ohajtott laurus? Ezer nemes

Vállvetve törtet s gátokat ront;

Ah, de acélhegyek állnak ellen!

Téged, hatalmas Herceg! az istenek

Fő polcra tettek: véreidet segélld!

Vidd a dicsőség templomához:

S ajtaja zára lehull előtted.

[1797]

EGY SZILAJ LEÁNYKÁHOZ

Miért rettegsz kebelemben,

Miért, félénk leányka?

Mit félsz te, mint a kegyetlen

Vadtól a kis bárányka?

Nem vagyok én ellenséged,

Sem hitszegő csapodár;

Hív lelket adok én néked,

Míg koporsóm bé nem zár.

Tiéd leszek, míg e kedves

Rubintajak csókot kér,

Tiéd, midőn már e kegyes

Szív csak akadozva vér.

5

Berzsenyi versei

Halld, melly édesen csatináz

A völgy zengő csermelye,

A víg madár mint zeng s trilláz,

S mint nyög a filemile!

Majd ha a bús tél közelget,

Ezek mind elnémulnak,

Elrepül a szép kikelet,

S örömeink elmulnak.

[1797-1799 között]

PHYLLIS

„Még most teljes orcáimon

Rózsabimbó fakadoz,

S alabastrom vállaimon

Barna hajfürt ingadoz.

Éden virágzik mellettem,

Szemem rózsán tévedez,

Érzem, örömre születtem,

S íme, szívem epedez.

Vidám szerelmet mosolyog

Még most minden körültem.

Szívem csak örömre dobog:

De ah, még nem örültem!

Mi haszna szívom aetherét

Éltem szép tavaszának?

Nem szívhatom lehelletét

Az öröm balzsamának.

A galamb is csak úgy örül

A kedves kikeletben,

Ha szerelmes párja körül

Búgdozhat a ligetben.”

[1797-1799 között]

ESDEKLŐ SZERELEM

Ím, a nap leereszkedik

Thétis bíbor keblébe,

S mosolyogva emelkedik

Luna szemérmes képe.

Az esti szellő fuvalma

Édes álmot lengedez,

Az ég békes, s nyugodalma

Hegyet-völgyet béfedez.

6

Berzsenyi versei

De ah, az én siránkozó

Szememre nem hullatja

Balzsamát az illatozó

Esthajnal csillagzatja!

Lehajtom árva fejemet,

De gondjaim felköltik,

S nyughatatlan kebelemet

Fájdalmakkal eltöltik.

Bágyadtságom ha bézárja

Néha fáradt szememet,

Kinyitja könnyeim árja,

S mossa halvány képemet.

Jaj, semmi nem enyhítheti

Sérült szívem sebeit!

Mert a szerelem égeti

Minden titkos ereit.

Csak nálad van gyógyító szer,

Te, ki azt megsebzetted,

Ki a szerelemnek ezer

Tőrét rám lehelletted!

Téged várnak kiterjesztve

Reszkető két kezeim,

Téged az égre függesztve

Sírdogáló szemeim.

Egy tekinteted gyilkosom

S boldogítóm tud lenni,

Szánj meg, Kegyes! légy orvosom:

Ne hagyj holtig epedni.

Süllyedek! nyujtsd karjaidat,

Míg el nem fogy életem,

Míg elhervadt ajakimat

Ajakidra tehetem.

[1797-1799 között]

A CSERMELYHEZ

Oh, csermely, arra térsz, látom,

Csendes görgedezéssel,

Merre az én sohajtásom

Repül epedezéssel.

Vedd buzogó könnyeimet

Szapora vizeidhez,

S vegyítsd bús nyögéseimet

Lassú csörgéseidhez.

7

Berzsenyi versei

Vidd el szomorgó zúgással

Ama kisded kert felé,

S nyögd ki egy fohászkodással,

Szívem kinek szentelé.

Tán most is ott múlatozik

A rózsák árnyékában,

S rólam nem is gondolkozik

Kevély nyugodalmában.

Tán habjaid mosogatják

A szép tündér lábait,

S nem tudja, mint csókolgatják

Hív könnyeim tagjait.

Mutasd meg halvány képemet

Néki tükröd fényében,

Mutasd meg égő szívemet,

Mint vergődik vérében.

Mutasd neki, mint hervadok,

Szemem miként sirdogál,

S mondd, hogy érte ellankadok,

Mint egy gyenge virágszál.

Mondd: töltsön kegyes írt sebhedt

Lelkemre hív kezéből,

Vagy egy szánakozó cseppet

Gördítsen szép szeméből.

[1797-1799 között]

LOLLIHOZ

Lolli! deli kellemiddel

A rózsára homályt vetsz,

S szívégető szemeiddel

Belém ezer tőrt nevetsz.

Szebb vagy te, mint a szép Hébe

A Dörgő lángölében,

Szebb, mint a szép Erycene

A kellem bájövében.

Képed szelíd vonásiban

Szerelmek nyíladoznak.

Tested minden mozgásiban

Tündérek múlatoznak.

Szép, mikor édes éneked

Szirénhangja zengedez,

S angyali érzékeny szíved

Harmoniát ömledez.

8

Berzsenyi versei

Szép, mikor pihegő kebled,

Mint egy galamb, epedez,

S lankadó nefelejcs-szemed

Harmatgyöngyöt görgedez.

Szép vagy te, mikor csintalan,

Mint könnyű Zephyr, játszol,

S titkaidról vigyáztalan

Le-lereppen a fátyol.

Szép, mikor a gerjedelem

Andalodásba merít,

Szép, mikor a szűz szemérem

Bíborlángszínbe borít.

De Lolli! a test szépségét,

Hidd el, csak úgy imádom,

Ha a szép lélek épségét

Tiszta kebelbe látom.

Ha angyali leplegidben

Angyali szív verdegél,

Nemes tűz ég ereidben,

S lelked a porból kikél.

[1797-1799 között]

LILIHEZ

Jer, Lili! nézd, langyos szellők

Lengetik a ligetet,

S illatozó híves ernyők

Mérséklik a meleget.

Jer, e szép juharlugosnak

Dőljünk le árnyékára,

S míg a gerlicék búgdosnak,

Vigyázz lantom szavára.

Kedves gyermek! fakadoznak

Kellemeid bimbai,

Pihegnek már s dagadoznak

Melled hattyúhalmai.

Az ifjuság kellemei

Mosolyognak orcádon,

S az életnek örömei

Virítnak zöld pályádon.

Olyan vagy, mint egy szűz rózsa,

Mely még csak tavaszt látott,

Melyet csak harmatgyöngy mosa,

S csak lágy szellőkkel játszott.

9

Berzsenyi versei

Mint egy Zephyr, mely virágos

Ligetek közt lengedez,

Illatokkal él, s balzsamos

Violákon tévedez.

Gyönyörűség és vidámság

Folyja körül ösvényed,

Mert még a szűz ártatlanság

Oltárán ég tömjéned.

De ki ne térj ez ösvényből,

Melyen most rózsát szaggatsz;

Oh, vigyázz, mert az örvényből

Soha ki nem gázolhatsz.

Ha elveszted az erkölcsnek

Intéző fonalait,

Számtalan veszedelmeknek

Leled labyrinthjait.

El ne hagyd őrangyalodat,

Hív, szelíd erkölcsödet;

Nyújtsd néki gyenge karodat,

Hadd vezérljen tégedet.

Csak ő menti meg szemedet

Ezer könnyhullatástól,

Ő menti meg szépségedet

A kora hervadástól.

Ő intézget karjaival

Paphus virulmányain,

S béfedez hív szárnyaival

Az öröm hullámain.

Óh, ezer örvény és hinár

Fogja pályád majd körül!

De ha ésszel s erkölccsel jár,

Hidd el, egybe sem merül.

Ezek légyenek őrei,

Kedves gyermek, szívednek!

Így a hiúság tőrei

Meg soha nem ejthetnek.

Ezek ismértetik veled

A sziréni hangokat;

Ezek mutatják meg neked

A gaz csapodárokat.

Szíved kedves rokonfelét

Néked ezek választják,

S földi éltednek édenét

Karjai közt megadják:

10

Berzsenyi versei

Hol szelíd öröm s vidámság

Lelke fog ápolgatni,

S az aranykori boldogság

Angyala csókolgatni:

Addig is, míg homlokodon

Aranyüstök omladoz,

Akkor is, ha majd arcodon

A rózsaláng hervadoz.

[1797-1799 között]

AZ EST

Jer, Daphne! hol e nyers patak

A bércből kiforradoz,

S mohosult kősziklafalak

Közt a völgyre szakadoz;

Hol jegenyék hajladoznak

Égig nyúlt sudárokkal,

S bokros tölgyek árnyékoznak

Terebély zöld ágokkal:

Ott függesszük szemeinket

Az ég dicső képére,

Ott nyissuk meg szíveinket

A szépnek érzésére.

Nézd, már a nap sugárai

A hegyekbe merülnek,

S Hesper piruló lángjai

Alkonyaton derűlnek.

Égi bíbor festengeti

Az aranyos felhőket,

Esti szellőcse lengeti

Az illatos ernyőket.

A setét bükk felett ragyog

A hold csendes fényében,

S rózsabokrok közt mosolyog

A patakok tükrében.

Nézd, minő mennyei szépség

Nyílik meg most előttünk,

Minő mennyei csendesség

Lelke lebeg körültünk.

Elysium kiessége

Mosolyogva tér hozzánk,

S az istenek békessége

Nyugalmat harmatoz ránk.

11

Berzsenyi versei

Illy szent csendesség ölében

Hallgatott minden, s így állt,

Midőn gyöngyház-szekerében

Anadyoméne szállt.

Cynthia így ragyogtatta

Latmus virulmányait,

Hogy Endymionra rakta

Isteni szűz karjait.

Oh Daphne! a szép lelkeknek

Legkedvesb ünnepe ez,

Hol a forró érzelmeknek

Lángja önként gerjedez.

Hol a szív önként megnyílik

A gyönyörű érzésre,

S Plátó karján emelkedik

Égi lelkesedésre.

Hol lelkünk legszebben derűl

Eredeti fényében,

S legtisztább örömbe merűl

A természet ölében.

Szíved haszontalan eped

A földi vak lármában,

E szentséget nem lelheted

Semmi tündér hivságban.

Ott a dicső természetet

Gyarló ecset majmolja:

Itt a csuda szépségeket

Alkotó kéz rajzolja.

Ott a bölcset elkábítja

A balgatag sokaság:

Itt az észt s szívet megnyitja

A józan magányosság.

Ott az érzékeny szeretőt

Csapodár kar öleli,

Nem talál rokon-érezőt,

Nyúgodalmát nem leli:

Itt az ég örömét ússza,

Melly úgy buzog keblében,

Mint a kies Arethusa

A hold ezüst fényében.

[1797-1802 között]

12

Berzsenyi versei

AZ ESTHAJNALHOZ

Emeld fel bíbor képedet,

Csendes Esthajnal!

Enyhítsd meg a természetet

Harmatillattal.

Hozd alá a fáradt szemnek

Kívánt álmait,

Fedezd bé a szerelemnek

Édes titkait.

Titkon nyílnak az életnek

Legszebb rózsái,

Mély titokban csörgedeznek

Legszebb órái.

Ah, nékem is van egy titkom

Szívembe rejtve!

Nem szabad azt kimondanom:

El van temetve.

Nem szabad kijelentenem,

Mely boldog vagyok;

S hogy ki az én egyetlenem,

Kiért hervadok.

Csak a néma hold mosolyog

Rám szemérmesen,

Mikor az örömcsepp ragyog

Forró szememen.

[1797-1799 között]

SZERELMES BÁNKÓDÁS

Itt, hol e bujdosó csermely

A bús bükben tévedez,

S búslakodó énekemmel

Csak a kőszirt epedez,

Megjelensz, ó kegyes lélek!

Epekedő szívemben,

S hív kebledbe visszatérek

Forró képzeletemben.

Ha a bús hold sugárai

A vizeken reszketnek:

Bágyadt szemem záporai

Csak téged emlegetnek;

Ha a hajnal bíborszínnel

Az égen pirosodik:

Árvád lankadozó szívvel

Terólad gondolkodik.

13

Berzsenyi versei

Ha bús völgyek rejtekében

Kínom előtt bujdosom,

A vadon bús zengésében

Édes neved hangozom;

Ha magányos kamarámban

Keservimmel zárkozom,

Könnyel ázott nyoszolyámban

Utánad óhajtozom.

Minden reggel siralomra

Nyitom fáradt szememet,

Siratlak, ha nyugalomra

Hajtom árva fejemet.

Oh, siratlak, míg könnyeim

Forrása el nem apad,

Míg bé nem húnynak szemeim,

Míg szívem meg nem szakad.

[1797-1799 között]

TÉTI TAKÁCS JÓZSEFHEZ

Édes éneklő! ligeten, virágon

Andalog Múzsád vegyes illatok közt,

Ámde nem mint egy üresen csapongó

Lepke tavasszal.

Mézet és nektárt szedegetsz te, mint méh,

Minden elrejtett violán s kikircsen;

Halkva döngécselsz, de szelíd hurodról

Aetheri hang foly.

Szívet és elmét magasít Camoenád.

Sokrates karján mosolyogva oktat:

A vidám Erkölcs s vezető Okosság

Kincseit osztja.

Aki a széppel köti öszve a jót,

Oh Takács! az bölcs, az igaz poéta,

Ez dicső érdem, s ez az égi bélyeg

A remek elmén.

[1796 után]

GRÓF FESTETICS GYÖRGYHEZ

Festetics! boldog, kit az ég kegyelme

Anyja méhében kijegyez magának,

S a szerencsének ragyogó ölében

Rengeti a sors.

14

Berzsenyi versei

S aki jóltévő kezeit kinyújtván,

Mint egy istenség, valamerre fordul,

Hinti áldását, s kebelében érzi

Tettei bérét.

Akkor írigylem fejedelmi kincsed,

Amidőn áldó kezeid kiszórják,

Akkor, oh, akkor vetekedve törnék

Véled az égre.

Mint te, olly gazdag vagyok én magamnak,

S mint te, oly forrón szeretem hazámat,

Ámde nincs kincsem, s csak ezen betűkben

Ömledez a szív.

[1798 körül]

OSZTÁLYRÉSZEM

Partra szállottam. Levonom vitorlám.

A szelek mérgét nemesen kiálltam.

Sok Charybdis közt, sok ezer veszélyben

Izzada orcám.

Béke már részem: lekötöm hajómat,

Semmi tündérkép soha fel nem oldja.

Oh te, elzárt hely, te fogadd öledbe

A heves ifjút!

Bár nem oly gazdag mezeim határa,

Mint Tarentum vagy gyönyörű Larissa,

S nem ragyog szentelt ligetek homályin

Tíburi forrás:

Van kies szőlőm, van arany kalásszal

Biztató földem: szeretett Szabadság

Lakja hajlékom. Kegyes istenimtől

Kérjek-e többet?

Vessen a végzet, valamerre tetszik,

Csak nehéz szükség ne zavarja kedvem:

Mindenütt boldog megelégedéssel

Nézek az égre!

Csak te légy vélem, te szelíd Camoena!

Itt is áldást hint kezed életemre,

S a vadon tájék kiderült virány lesz

Gyenge dalodra.

Essem a Grönland örökös havára,

Essem a forró szerecsen homokra:

Ott meleg kebled fedez, ó Camoena,

Itt hüves ernyőd.

[1799 körül]

15

Berzsenyi versei

HORÁC

Zúg immár Boreas a Kemenes fölött,

Zordon fergetegek rejtik el a napot,

Nézd, a Ság tetejét hófuvatok fedik,

S minden bús telelésre dőlt.

Halljad, Flaccus arany lantja mit énekel:

Gerjeszd a szenelőt, tölts poharadba bort,

Villogjon fejeden balzsamomos kenet,

Mellyet Bengala napja főz.

Használd a napokat, s ami jelen vagyon,

Forró szívvel öleld, s a szerelem szelíd

Érzésit ki ne zárd, míg fiatal korod

Boldog csillaga tündököl.

Holnappal ne törődj, messze ne álmodozz,

Légy víg, légy te okos, míg lehet, élj s örülj.

Míg szólunk, az idő hirtelen elrepül,

Mint a nyíl s zuhogó patak.

[1799 körül]

AMATHUS

Mit főz magában Gallia Sándora

S a zordon észak rettenetes feje?

Mely öblöket zár, merre tart s ront

Anglia nagy koszorúsa, Nelson?

Nem gondom. Így volt, így marad a világ.

Forr, mint az ádáz tengerek, amidőn

A szélveszek bércodvaiknak

Vas kapuit s reteszit leszórván

A bús haboknak zúgva rohannak, és

A képtelen harc itt hegyeket temet,

Ott új világot hoz fel; - egymást

Váltja örök romolás s teremtés.

Mint a setét völgy csermelye, életem

Elrejtve lappang s halkva csörögdegél

A laurus-erdők szent homályin,

Illatozó Amathunt ölében.

Nincs itt kegyetlen had s veszedelmes érc,

Melyért halandók véreket ontanák;

Nincs itt gonoszság cimborája,

Sem nyomorult fene nagyravágyás.

Itt Ámor ápol s píeri gyenge szűz

Nektárpohárt nyujt s ambroziás kebelt,

S a lelkes élet játszva felleng

Hesperidék bibor aetherében.

[1799 körül]

16

Berzsenyi versei

MAGÁNYOSSÁG

Égi csendesség fedező homálya

Leng reád, ó szent Egyedülvalóság!

S szívemet békés kebeledbe inti

Mágusi vessződ.

A világ lármás vigadóhelyéről,

Mint az elfáradt utazó, pihegve

Térek ernyődhez, s fejemet lehajtom

Lágy mohaidra.

Itt vagyon bátor menedéklakása

A szabadságnak s nemes érzeménynek:

Itt nem aggathat rabigát reájok

A buta köznép.

Itt fakad laurus-koszorúja minden

Bölcsnek és minden magasabb daloknak,

Itt az ártatlan szerelem s vidámság

Zöld amarantja.

Légy, Magányosság! vezetőm s barátom.

Csendes ernyődhez sietek nyugodni.

Itt lelem Plátót, Xenophont s Ilissus

Myrtusa berkét.

Téged óhajtlak, ha szemembe’ reszket

Bánatos lelkem kiütő panassza:

Téged a legszebb fiatalka édes

Oldala mellett.

[1799 után]

A BALATON

(Matthissonhoz)

Jer te, ki a szép genfi tavat s szép genfi virulmányt

Olly eleven színnel festéd, s Eratódnak ölében

A roppant Bernhárd farain múlatni szerettél,

Jer: nézd a Balatont, mikor a nap reggeli lángja

Tükrözetén reszket, s mikor a hold fénye alatt ég!

Nézd a kék hegyeket, mint állnak sorba körülte,

Melyeken a nektár csorog és az öröm dala harsog.

Itt meredek sziklák tetein sok régi erős vár

Omladozó falain lebeg a mult hajdani képe,

S elnyeli a döbbent elmét a fényes előkor;

Itt a századokat látott vadonok feketednek,

Mellyek ezer meg ezer gőbölt kényünkre nevelnek;

A szilaj Arkászok heverészve legeltetik a nyájt,

S a kies estvéken nyögdécsel lassu furullya.

Itt a sárga mező s kiterült láp terjed előnkbe,

Hol dús búzakalász hullámos tengere játszik,

17

Berzsenyi versei

S a barnult arató víg dal közt hosszu kepét rak.

Nézd, valamerre veted szemeid, szép minden előtted,

S a koszorus Tellus kosarit mosolyogva üríti;

És valamint boldog Helvetia népe örömmel

Szántja szabad földjét: itt is szabad a magyar és víg;

A gazdag palotát itt lakja királyi szabadság,

S a gunyhók lakosit szent törvény jobbkeze védi.

[1799-1804 között]

KESZTHELY

Itt, a kék Balaton partja virányain,

Hol minden mosolyog, mint az aranyvilág,

Hol dús búzakalász rengedez a mezőn,

S a halmok koszorús oldalain ragyog

A százféle gyümölcs s a zamatos gerezd;

Itt a keszthelyi zöld parton emelkedik

A csendes Helikon. Jöjjetek, ó szelíd

Áon szűzei, és verjetek itt lakást!

Nézzétek, mi kies sorhegy ölelgeti

A tér telkeit és a vizenyős lapályt;

Itt leltek gyönyörű thessali berkeket,

Bércforrást, susogó völgyeket és homályt.

Gyakran múlatoz itt hínaras öblöken

Nereus, sáskoszorús nymphaleányival;

Gyakran zengeti itt Árion énekét

A hold fénye alatt gerjedező vizen.

S nézzétek, hol ama már feketült falak

Látszatnak, menedékváratok ott vagyon!

Ott vár títeket egy bölcs, s kebelébe zár

Egy nagy férfi, kinek lelke periklesi

Századnak született, s aki virágkorát

Rómának ragyogóbb színre derítené.

[1799-1804 között]

MAGYARORSZÁG

Itt, hol szőke vizét a Duna rengeti,

Árpád gazdag arany hantjain, oh hazám!

Ceresnek koszorús homloka illatoz,

S a bőség ragyogó kürtje mosolyg reád.

Termékeny mezeid mennyei harmatok

Mossák, s csűreidért Europa írigyed.

Itt édent mutató sorhegyek oldalin

Bacchus tölt poharat, s néked az isteni

Nektár legnemesebb vedreiből merít.

Itt Arkádia zöld halmai nyílanak,

Hol Pán legjelesebb barmok után dalol,

Barmok, millyeneket boldog Arábia

Nem látott, sem egyéb nemzet az ég alatt.

18

Berzsenyi versei

Kárpátidnak arany gyomra kevély Perut

Felmúlván, örökös kincseit önti rád.

Minden jót, valamit hint az Olymp ura,

Minden jót, valamit Tellus az emberi

Táplálásra teremt, néked az istenek

Bőv mértékje pazarl büszke határidon.

Boldog népeidet Títusok őrizik,

Kik mindannyi atyák és kegyes istenek,

S kiknek trónusokon Trézia lelke leng.

Törvényed s koronád Chérubim őr fedi,

Nem fertőzteti meg durva tirán keze:

Törvény, nem hatalom kénnye uralkodik

Rajtad, s régi dicső nemzeti díszed áll.

Oh, bár vajha kies gyöngykoszorud között

Még egy illatozó rózsa fakadna ki:

Szállnának le reád Graecia isteni,

Kik hajdan lehozák Attika földire

A nagy mestereket s bölcs tudományokat.

Akkor csillagokat hatna kevély fejed,

S elbámulna reád a Zenith és Nadir.

[1799-1804 között]

A TIZENNYOLCADIK SZÁZAD

Század hanyatlik. Már küszöbén vagyunk

Bámult korunknak, századok Istene!

Buzgó örömmel feltekintek,

S titkaidat huraim csudálják.

Népek születnek, trónusok omlanak

Lehelleteddel, s a te szemöldöked

Világokat ronthat s teremthet,

A nagy idők folyamit vezérlvén.

Hány századoknak szélveszes ostromin

Harcolt szerettem nemzetem ekkorig!

Hány száz Charybdis s mennyi örvény

Várta nemes remeked halálát!

Már sírba szállott hajdani nagy nevünk,

Már-már lecsüggött győzni szokott karunk,

Mikor hatalmas szárnyaiddal

Béfedezéd lebegő vitorlánk.

Megszántad e nagy bajnoki nemzetet,

Mely annyi harc közt vívta ki hantjait,

S véráldozattal kérte vissza

Ősei szent viadalma bérét,

Révpartra hoztad: Trézia karjain

Köztűnk Perikles napjai nyiltanak;

Saturnus áldott lelke jött fel,

S vérbe merült mezeinkre szállott.

19

Berzsenyi versei

Dicső szabadság temploma lett hazánk,

Nem dúltak ádáz, pártot ütő hadak,

A szent rokonvér nem kiáltott

A babonák tüze közt az égre.

Áldás virágzott a Duna partjain,

Áldásba’ ferdett a Tisza síkjain,

Áldásba’ a vad Dráva berkin

S Fátra kopár farain lakó nép.

S már mast Ferencnek títusi trónusa

Fénylik közöttünk: jer, magyar, e napon

Nyisd meg dicsőült szent királyid

Templomait, s leborulva áldozz.

Nézd, mely hatalmas népeket eltörült

Körülted e nagy s ritka időszakasz!

Nézd, mely viszontság kénye játszott

A legerősb szegeletkövekkel.

Téged megőrzött őseid Istene.

Trajánok s áldott Marcusok álltanak

Kormányodon, kiknek királyi

Homlokokon ragyogott az erkölcs.

Mindenható kar méri ki sorsodat,

Kar, mellyen ég s föld sarkai forganak,

Kar, mely dicsőűlt őseidnek

Rettenetes hadait vezette.

Bízzál, s virágzóbb századokat remélj!

Eldődeidnek szép kora visszatér;

Csak lelkeden tartsd, mennyi sok szent

Vérbe került az igaz dicsőség.

[1800 körül]

NAGY LAJOS ÉS HUNYADI MÁTYÁS

Ki vagy te, fényes csillag az ó világ

Sötét ködében? Századok éjjele

Nyugszik terajtad: mégis égő

Arculatod közibénk sugárzik.

Ki vagy te, bajnok s rettenetes király,

Gyémántsisakban, mennyei fény között,

Ki úgy ragyogsz, mint Pharus égő

Lángja az éjj sivatag homályán?

Corvin, ki héró atyjai nyomdokin

Árpád szerencsés fegyverivel vivott,

Midőn az országos Dunának

Partjaiból Helikont idézett.

20

Berzsenyi versei

A bölcs s vitéz kar, mint az idős halál,

Mindenhatóság fegyverivel csatáz:

Őnéki a bércbástya csak por

S rózsalevél Boreas kezében.

Két nagy királyunk nyert koszorús nevet

A régiségben: mindenik a szelíd

Múzsák barátja, s mindeniknek

Múzsa szelid keze tört borostyánt.

Egy Nagy Lajos bölcs szárnya alatt hazánk

Rómát s Athénét látta felállani,

Atilla roppant városában

Mars, tudomány, hatalom virágzott.

S mikor ragyogtak tornyaid, oh Buda!

Felségessebben, mint mikor a dicső

Király s Apollo tisztelője:

Bölcs Hunyadink kezein virágzál?

Mint hajdan a nagy Delius oszlopit,

Delphus csudáit napkelet, alkonyat

Bámulta, s a fáradt szarándok

Ormai közt iszonyodva állt meg:

Sok messzi ország bölcsei, bajnoki

Jöttek hazánknak látni dicső egét,

Rémülve nézett a világ ránk

S nemzeteket tapodó erőnkre.

S egyszerre e nép, mely Hunyadink alatt

A legkevélyebb polcra emelkedett,

A durvaságban veszni tért, s ment

Két megutált cseh király kezébe.

Pallás s Apolló nemzik az istenibb

Bölcset s erőssebb bajnoki lelkeket,

Ők nemzik a Márs pallosával

Bírni tudó fejedelmi embert.

A durva nép közt sorvad az emberi

Legszebb tehetség, nem születik soha

Ott Socrates, s nagy Tulliusnak

Nem szabad ott nemesen buzogni.

Cato temérdek lelke legörbed ott,

Nem áldhat a föld bölcs fejedelmeket,

Nem támad ott Titus s Trajánus:

Durva Nerók vasigája büntet.

[1800-1802 között]

21

Berzsenyi versei

A SZERELEM

Mi a földi élet s minden ragyogványa

Nélküled, oh boldog Szerelem érzése?

Tenger, melyet ezer szélvész mérge hánya,

Melynek meg nem szűnik háborgó küzdése.

India kincsével légyen tömve tárod,

S Caesar dicsősége ragyogjon fejeden:

Mit ér? vágyásidnak végét nem találod,

S nem lel szíved tárgyat, hol megelégedjen.

De te, édes érzés, egek szent magzatja!

Az emberi lelket bétöltöd egészen,

Bájodnak ereje az égbe ragadja:

S a halandó porból egy félisten lészen.

Te a szerencsének játékát neveted,

Mert hatalma néked semmit nem ád s nem árt;

A nagyság álképét mint bábot elveted,

S nem szab semmi földi erő néked határt.

Mosolyogva rohansz te habnak és lángnak:

Meg nem rémít ég, föld reád rohanása.

Te a bús koporsót menyasszonyi ágynak

Nézed, s elenyészik rettenetes váza.

Te a szegénységnek mohos kalyibáját

Márványpalotává tudod változtatni,

S mezei gyümölccsel rakott asztalkáját

A mennyei nektárillatban usztatni.

Tegyen mást boldoggá a sors csalfa kénye:

Nékem te légy dajkám s ápolóm, Szerelem!

Zöld myrtuskoszorúd pályám szép reménye,

S könnyel ázott kendőd légyen szemfödelem.

[1802 körül]

AZ ELVÁLÁS REMÉNYE

Nem oh! csak nem hat az égig

Beteg szívem nyögése!

Bús fejemen lesz mindvégig

Sorsom kemény végzése.

Látom, hasztalan epedek,

Mint egy bús filemile;

Tied, lelkem, nem lehetek,

Lelkemnek édes fele!

Látom, csak azért forrtanak

Öszve árva szíveink,

Hogy holtig sirdogáljanak

Záporozó szemeink.

22

Berzsenyi versei

Tépd el édes bilincsemet,

Hadd repülhessek tőled!

Vagy ölj meg, hogy hív lelkemet

Nyöghessem ki körüled.

Nyujtsd ki angyal-karjaidat,

Végy még egyszer öledbe.

Vedd bucsuzó csókjaimat,

Zárj örökre szivedbe.

De bár tőled elszakadok,

S mint ez árva nefelejcs,

Érted, lelkem, elhervadok,

Oh, szivedből ki ne ejts!

Hiszen, majd mikor porunkból

Phönixként felkelendünk,

Tiéd leszek, ha sírunkból

Új életre menendünk.

Szánja Vénusz szíveinket,

S majd fényes édenében

Öszveviszi lelkeinket

Hív gerlicék képében.

[1799-1802 között]

FANNIM EMLÉKE

Sírásra vonult képemmel

Hűs öledbe sietek,

Csendes liget! keservimmel

Mert itt magam lehetek.

Te láttad szép örömimet

Fannim forró keblében:

Te rejtsd el bús könnyeimet

Alkonyatod leplében.

Itt, hol hársak árnyékoznak

A setét völgy ölében,

S csörgő vizek omladoznak

A vadrózsák tövében:

Itt nyögtem ki epedezve

Beteg szívem sebeit,

Itt szorítám esedezve

Hozzám gyenge térdeit.

Itten mosolygott szemembe

Szelíden elpirulva.

Itt dűlt égő kebelembe

Édesen elájúlva.

23

Berzsenyi versei

A liget zöld sudarai

Halkva körülsusogtak,

A hold játszi sugarai

Könnyeinken ragyogtak.

Minden megszünt, s az estvének

Nyugalmában hallgatott,

Csak szíveink verésének

Döbögése hallatott.

Csak a szerelmek angyala

Élt s repdezett körültünk,

Csak az öröm szép hajnala

Virradozott felettünk.

Örökké virulj, kedves hely!

Hintsen bé virágival

Minden tavasz, s minden reggel

Legfrissebb harmatival.

Gyakran fog bánatos lelkem

Tekörülted lebegni,

Hozzád vonz árva szerelmem

Kínom elkeseregni.

Gyakran éjféli órákon

Látsz te itt sirdogálni,

S nyögdécselő furulyámon

Bús nótát fujdogálni.

[1799-1802 között]

VIGASZTALÁS

Mindég csak sírsz? csak bús siralomra

Nyílnak most is bágyadt szemeid?

Mindég csak e gyászos sírhalomra

Öntözgeted néma könnyeid?

Tudom, legszebb örömid reggelét

E szomorú hant alá zárád;

Tudom, árva szíved kedves felét

Kéri vissza epedő orcád.

Oh, hárítsd el ázott fátyolodat

Bús szemedről, kegyes szenvedő!

Nem fedi már szeretett tárgyadat

E porhalom s mohos temető.

Ott lebeg már az öröm szárnyain,

Hol a békés Léthe csörgedez,

S virágzó zöld pálmák árnyékain

Örök élet lelke lengedez;

24

Berzsenyi versei

Hol a myrtus- s amarantszigetek

Felett arany aether mosolyog,

S illatozó balzsamos ligetek

Közt az élet forrása ragyog;

Ott békesség s isteni nyugalom

Harmatozva száll mindenekre,

Nincs ott bánat, sem gyász, sem sírhalom,

Sem bús fátyol halvány képekre.

Nem szakad el a hív szerelemnek

Ottan többé rózsakötele;

Ott virrad fel a sokat sírt szemnek

Bíborszínben kívánt reggele.

Vár tégedet is e dicső tájék!

Ezentúl szent hantjait járod;

Vár szeretőd, vár e kedves árnyék,

S nemsokára szívedhez zárod.

Akkor égi csókok törülgetik

Gyöngy orcádról kegyes könnyeid,

S rég ohajtott karok ölelgetik

Rég ohajtott szűz tetemeid.

Ölelkezve fogtok leborulni

Dicső Atyánk szent zsámolyánál,

S édes örömlángokra buzdulni

Cherubimi harmóniánál.

[1803 körül]

MULANDÓSÁG

Hol a mohos szirt öbléből

Ezüst forrás ömledez,

S a patakok csörgésétől

A setét völgy zengedez;

Hol meredek tar kősziklák

Az egekkel mérkőznek,

S a százados roppant tölgyfák

A felhőkbe verődnek;

Hol a vadonnak csudái

Pompájokat mutatják,

S a természet nagy szcénái

Az érzőt felborzasztják;

Hol a váromladékokon

Az őszült kor lelke leng,

S a bészakadt sírboltokon

Bús halotti ének zeng:

25

Berzsenyi versei

Itt lakik a képzelődés,

Képekben elmerülve,

Itt a forró lelkesedés.

Plutarch karjára dűlve.

Itt emeli fel fátyolát

A Visszaemlékezés,

Itt rakja le zöld sátorát

A bölcs Magábatérés.

Itt tévelygek a világi

Lármától különválva,

Képzeletim forrósági

Között magamba szállva.

Amott egy magas szirt fokán

Egy puszta vár dőledez,

Melynek szomorú homlokán

Bús régiség epedez.

Hajdan ez a dicsőségnek

Volt fényes palotája,

S a legerősebb vitézségnek

Győzhetetlen hazája;

Hajdan felséges tornyai

A felhők közt ragyogtak,

S ime, most kevély ormai

Rakásra omladoztak!

Ott az eldőlt sírköveknél,

Hol most lelkek támadnak,

S a mélycsendű éjfeleknél

Bús nyögések hallatnak:

Ott nyugosznak a bajnokok

Mélyen a föld gyomrában,

A töredezett oszlopok

Között, örök homályban.

Ama kormos ablakoknál,

Hol most repkény szövődik,

S a mohosúlt kőláboknál

Iszolag tekerődik:

Ott búcsúzott szívszakadva

Az ékes hölgy férjétől,

Mikor a kürtök riadva

Elszakaszták keblétől.

Ott nézett le borzadozva

Bajvívó kedvesére,

Ott dűlt ismét lankadozva

A győzőnek keblére.

26

Berzsenyi versei

Amaz ijesztő boltoknál,

Hol most baglyok huhognak,

S a rémítő nyílásoknál

Száraz kórók suhognak:

Ott hörpölték egymás vérét

A párducos magyarok,

Ott nyerték el a harc bérét

A győzhetetlen karok.

Ama bércfalakon álltak

A vár pártás szűzei,

Mikor ellenségbe vágtak

A haza erősei.

Ama vár roppant kapuján

Zengtek a tárogatók,

Mikor a véres harc után

Visszatértek a hódítók.

S ott, hol a győzödelmesek

Toborzón vigadoztak,

S az érzékeny szerelmesek

Szívekben olvadoztak,

Most a gyászos romladékon

Bús éjszakák borongnak,

És a borzasztó tájékon

Bágyadt szellők zokognak. -

Így múlik el a világnak

Minden gyönyörűsége!

Így minden tündér nagyságnak

Veszendő dicsősége!

Hősek márvány sarampóit

Az idő eltemeti,

S a fél világ hódítóit

Feledékeny por fedi.

A bölcs, ki ma nagy lélekkel

A naphoz emelkedik,

Holnap gyáva gyermekekkel

Egy sírba ereszkedik!

[Végleges formája 1801 után]

A HALÁL

A gonosznak és gyáva szíveknek

Rettenetes vázkép a halál,

Mint a félénk, kába gyermekeknek

Rémítő az éjjeli homály.

27

Berzsenyi versei

Az erősek mosolyogva néznek

Porfedelök oszlatójára,

A jámborok békes szívvel dűlnek

A bús cyprus szent árnyékára.

A bölcs nyugodt elmével búcsúzik

E játékszín álorcájától,

Szabad lelke fellebb óhajtozik

E bujdosó csillag hantjától.

Érzi, hogy itt isteni szárnyait

Eléggé nem héjáztathatja;

Érzi, hogy rab, míg testi láncait

Hordozza és le nem rázhatja.

Oh, de mitől válunk oly nehezen?

Mi tündér báj vonz úgy magához,

Hogy mennyei lelkünk ne siessen

Eredete dicső honjához?

Nincs itt tiszta öröm bánat nélkül,

A jó rosszal van öszvefonva:

Itt a gazdag nyomva van szükségtül,

S a dicsőség fátyolba vonva.

Mihez ragad szívünk édesebben,

Mint tehozzád, szent gerjedelem?

Mi tölti bé lelkünk’ teljesebben,

Mint te, édes, boldog Szerelem?

Mégis gyakran csak kínzó örömmel

Fojtogatod nyögő kebelünk!

Hol örömmel, hol bús könnyözönnel

Édes kelyhed itatod velünk. -

Csak repülő álomkép s csalódás

A halandó ember élete!

Rövid öröm, hosszú gond s bánkódás

Bús életünk szűk kerűlete.

Rabláncok a földi szenvedések,

Melyeket csak a halál szakaszt:

Rózsaszálak a gyönyörűségek,

Melyeket egy őszi szél hervaszt!

Boldog, ki a reá mért láncokat

Itt nemesen tűrve viseli,

S a hervadó gyenge virágokat

Az erkölcsnek s észnek szenteli!

[1803 körül]

28

Berzsenyi versei

A MELANCHOLIA

Te a setét erdők vadonjain

Szeretsz álmodozni, oh Melancholia!

A puszta vár bús omladékain

Nyögdelő lágy szellő néked harmónia.

A felhőkbe nyúlt gránit ormai

S az elzárt völgy néked legkedvesb nézőhely,

A halvány hold s gót falak kormai

Bájolnak tégedet mágusi erővel.

A mohosúlt sírkövekre ledűlsz,

S mély lelkesedéssel emeled hárfádat,

Az őszült kor képeibe merűlsz,

S édesen elsírod bús elégiádat.

A vidámság csak a valóságnak

S szűk jelenvalónak szedheti rózsáit:

De te, karján a szép Álmodásnak,

Éled a jövendőt s a multnak óráit.

Oh, te voltál eddig biztos társam!

Te intéztél engem józan utaidon,

Ha a földi vígságtól megváltam,

Sátorodba intél csendes alkonyidon.

Te vontad bé az ifjú húrjait

Egy csendes búsongás gyászos fátyolával:

Te derítsd fel a férfi gondjait

Magányos örömid szép holdvilágával!

[1803 körül]

A REGGEL

Nézd, a napnak derülő sugára

Mint ébreszti a természetet,

Mint önt új bájt a virág fodrára,

S mint zendíti a zöld ligetet.

Nézd, új öröm s újult életerő

Száll hegyekre, száll most völgyekre,

Csak az örök homályban heverő

Bagoly siet bús rejtekekre.

Nem mosolyog néki a szép reggel,

Sem az élet harmóniája:

Kedvesb néki a szomorú éjjel,

Mint az egek dicső pompája.

Igy van minden! változhatlan renddel

Ki van szabva éltünk pályája;

Egyik rokon a félistenekkel:

A másiknak por a hazája.

29

Berzsenyi versei

A rablelkek örök setétségben

Bolyongnak a denevérekkel:

Nem nézhetnek a dicső napfénybe

Örök éjhez szokott szemekkel.

A nagy lélek önként az aetherben

Héjáztatja szabad szárnyait,

Nem tartja itt fojtva porkötélben

Az égi tűz nemes lángjait.

Nem tébolyog gót épületeken

Az éjjeli vak madarakkal:

Feljebb evez a nagy Álpeseken

A nap felé uszó sasokkal.

[1802 körül]

A MÚZSÁHOZ

Szelíd Múzsa! ki keblemet

Égi lángra gerjeszted,

Felvonsz a porból, s szememet

A nap felé függeszted;

Ki mennyei balzsamiddal

Öntözgeted fejemet,

S örökké zöld pálmáiddal

Feded bé ösvényemet;

Íme, oltárodra nyújtom

E pindusi szálokat,

Tömjénem, myrrhám meggyújtom,

Fogadd el illatjokat!

Te vetted fel karjaidra

Gyenge esztendeimet,

Te osztod fel vállaidra

Még most is terheimet.

Ha a gond jeges kezei

Szívemet elcsüggesztik,

Áon myrtusligetei

Öledben felélesztik.

Ha balsors zivatarjain

Reszketnek kormányaim,

Ilissus virulmányain

Rengetnek szép álmaim.

Az ifjúság örömei

Lassanként elrepülnek,

A szép orca kellemei

Komor ráncokra gyűlnek.

30

Berzsenyi versei

Ami most ifju szívünknek

Érzeményit bájolja,

Utóbb hideg értelmünknek

Homlokát megráncolja.

Minden gyönyörű Tempéink

Lassanként elhervadnak,

Legforróbb képzeményeink

Egyszerre majd megfagynak:

De te, kegyes Tündér, végig

Ragyogsz bús éjszakánkon,

S a Léthe csendes révéig

Kísérsz setét pályánkon.

Bíbor fátyollal fedezed

Az élet halvány képét,

Rózsaszínekkel hímezed

A sír gyászos környékét.

Óh, engedd, hogy napjaimat

Tenéked szentelhessem,

S örömimet, gondjaimat

Kebledbe kiönthessem!

[Végleges formája 1803 körül]

VIRÁG BENEDEKHEZ

Éván! merre, hová ragadsz?

Mely szentelt ligetek boltjai fednek el?

Tíbur völgyei rejtnek-é?

Vagy Lesbos kiesült berkeit álmodom?

Pindár, Stesichor isteni

S Alcaeus magasabb lantjai zengnek itt.

Honnom Flaccusa, oh, Virág,

Itt szegdelsz te dicső delphusi ágakat.

Itt kent fel Polyhymniád,

S eddig nem töretett hellai szirtokon

Nyitsz útat, koszorús vezér,

S a Vértest Helicon hangjai töltik el.

Példád élteti mellemet.

Jer, jer, légy kalaúz pályafutásomon!

Fáklyád mennyei lángjai

Mint Pharus lobogó oszlopi, fénylenek.

Jer, jer, karjaidon segélj

Ösvényedre! akármerre vezérlsz, megyek!

[1799-1803 között]

31

Berzsenyi versei

KISHEZ

Nézd: az igaz virtus feláldozza magát,

S nem kéri senkitől érdeme jutalmát,

Mert azt magában érzi.

A bajnok mosolygva rohan a halálnak;

Hogy vére gyümölcsöt teremjen honjának,

Éltét örömmel végzi.

A bölcs kebeléből szívét kiszakasztja,

Néma falak között hervad arculatja,

Fejét mély gond epeszti;

Álmatlan szemei mécsekkel virradnak;

Kizárja örömit a ragyogó napnak:

Az áldást úgy terjeszti.

Barátom! érzed-é? Képed festegetem,

De el nem érheti eléggé ecsetem

Az eredeti szépet.

Bölcselkedő Múzsád, socratesi lelked

Mennyei kincseit rózsák közé rejted,

Hogy megfoghasd a szívet.

Te Schiller mélységét, Matthisson himzését

S a tiburi Phoenix magas ömledését

Egy alakban mutatod.

Bájos színnel fested az erkölcs szépségét,

Az álorcás bűnnek felfeded rút képét,

S tőreit elszaggatod.

Az észt az érzéshez remeken csatolod;

A csapongó elmét szeliden oktatod,

Mint fellengjen az égen.

Nagy érdem: de bérét e föld meg nem adja,

Csillagkoronáját csak ott fenn várhatja

Mnemosyne keblében.

[1803 körül]

KISFALUDYHOZ SÁNDORHOZ

Mi kellemes hang reszket, ezüsthuron

Koncerteket zeng! Aeoli hárfa ez

A Rába partján. Oh, mi tündér!

Álom-e vagy csalatás ragadt el?

Nem, nem csalódtam. Honnom alakjai!

Balzsamlehellő hyblai fürtöket

Hószin kezekkel homlokára!

Kisfaludynk koszorúkra méltó.

Pengesd szerencsés lesbosi lantodat!

Édes keserved mennyei hangzati

Petrarca, Sappho hervadatlan

Érdemeit tereád ruházták.

32

Berzsenyi versei

Oh, hogy mosolygjon rád Amathusia,

S pályádon Eros myrtusi lengjenek!

Oh, énekelj még nemzetednek:

Mézajakad dalait kivánja.

Oh, énekeld még gyenge szerelmidet:

Sirhalmodon majd zöld amaranth fakad,

S hangját kegyesebb zengedéssel

Hamvaidon nyögi Phíloméle.

[1803 körül]

HORVÁTH ÁDÁMHOZ

Melly a maeoni bölcs lelkét levezetted az Orkus

Tornácába, hogy ott Ithakának lássa királlyát,

Lássa, kihozza erős Achillest és Agamemnont

A feledékeny idők torkából bajnoki kürttel:

Múzsa! te Horváthot hajdan szárnyadra emelted,

Amikoron Hunyadit lantján hirdette s az Árpád

Vére dicsőségét magyarul harsogta közöttünk.

Oh, te hevítsd lelkét, hangját régolta sohajtjuk.

Vidd el karjaidon lobogó fáklyáddal az elzárt

Régi sötétségnek titkos küszöbére, atyáink

Szentelt hamvaihoz; te fedezd fel előtte hazánknak

Hajdani héróit, kik bölcs intézetek által

A lebegő kormányt csendes révpartra vezetvén,

Spártai erkölccsel s törvénnyel örökre lerakták

A magyar alkotmány bérctalpait a maradéknak.

S kik, mikor a haragos villongó Visszavonásnak

Lelke kitörte acélzávárát a fene hadnak,

Mint hajdan Marathon nagy bajnoki vívtak ezerrel;

S vagy diadalmi öröm közt tértek vissza Budára,

Vagy pedig a haza szent oltárán áldoza vérek. -

Mennyi nemes hamvak vagynak még néma homályba

Zárva, kiket méltán lantjára vehetne Homér is!

Múzsa! hevítsd Horváth lelkét, ne felejtse hazáját,

Szent kötelességét, szép híre arany koronáját.

[1803 körül]

GÖRÖG DEMETERHEZ,

mid ő n a koronaherceg nevel ő jének választatott Mennyi országok s koronák reményét

Vetted, oh boldog nevelő, kezedre!

Mennyi népnek nyújt bizodalmat a te

Chíroni lelked!

A nagy álláspont köre nem telik meg

Áldozat nélkül; de ki honja híve,

Mint Görög, mindent mosolyogva áldoz

Honja javának.

33

Berzsenyi versei

Róma undokját s Senecát felejtsd el!

A Nemes legszebb diadalmi bére

Minden ádáznak s alacsony tyránnak

Kénye felett van.

Konnidas márványt nyere Parthenonban.

Adj Trajánt nékünk s kegyes Antoninust,

Véreid hálás kebelébe’ márványt

Nyersz te s örök fényt.

A te munkádnak gyönyörű gyümölcsét

Századok várják, diadalmi paeant

Századok zengnek, s maradékainknak

Áld maradéka.

Hajdan, oh bús sors! nemesűlt atyáink

Mennyi belső tűz s fene üldözések

Ostorát nyögték! de az égbe ért már

Ábeli vérök.

Már ma nem félek. Sem idők zavarja,

Sem gonosz vádak soha fel nem oldják

A magyar szívnek kötelit: királyunk

Ismeri népét!

[1803-1810 között]

HORATIUSHOZ

Róma fenséges szavu Pindarussz,

Flaccus! eldőlt már az Olympig ötlő

Róma, s a roppant Capitoliumnak

Szent tüze elhunyt.

Ám te élsz most is! neved és Camoenád

A dicsőségnek tetején ragyognak.

A halandóság köde fel nem érhet

Fényes egedre.

Oh, te buzdítsd fel magas énekeddel

Gyenge Múzsámat! te emeld magadhoz

Lantomat! fűzd rá tüzes ömledésed

Aetherí szányát:

Hogy tehozzád felvigyen, és tevéled

Tíburod csendes ligetébe rejtsen,

Hol te olly sok szép örömet találtál

Blandusiádnál.

Ott taníts engem nemes érzeményid

Tiszta forrását huraimra csalni;

Ott taníts: mint kell az idővel élni,

S bölcsen örülni.

34

Berzsenyi versei

Ott taníts: nyúgodt megelégedéssel

A dicső virtus menedéköléből

A vad orkánok s habok üldözését

Nézni mosolygva.

[1803 körül]

A SZERELEMHEZ

Psyche bíbor kebeléből

Repülj le felém,

Eged fényes aetheréből

Csöpögtesd belém,

Óh, Szerelem! malasztaid

Mennyből eredt balzsamait.

Hol van lelkem rokonfele?

Jer, jelentsd ki már!

Repülj kebelembe vele,

Szívem alig vár;

Repdez, mint Noé galambja,

De enyhelyét nem láthatja.

Bennem mélyen metszve lelem

Szép ideálját,

Pygmalionként ölelem

Kedves bálványát,

De meg nem lelkesíthetem,

Csak tűnő képét kergetem.

Hozd el, hozd Zephyr-szárnyakon

Már valahára,

Ki ágyamhoz mécset gyújtson

Psyche módjára;

S ha majd a szent forrást issza,

Ismét add ölembe vissza.

[1800-1804 között]

VENUSHOZ

Oh, szerelmek szép tündére,

Jövel gerlicéiddel!

Hozz írat szívem sebére,

S könnyeimet szárítsd el!

Amor tőrei égetnek,

Lobog minden csepp vérem,

Fájdalmaim eltemetnek,

Ha tárgyam el nem érem.

Te intézed a szíveket,

Egymáshoz te forrasztod,

A tüzet jéggé teheted,

A jeget meggyújthatod;

35

Berzsenyi versei

Oh, olvaszd el Nacám szívét,

Szívemhez hadd forradjon;

Mosolyítsd rám szép kék szemét,

Kebledbe hadd ragadjon...

[1800-1804 között]

NACÁMHOZ

Beteg szívem tőrbe esett,

Forrnak minden ereim,

Békességem elenyészett,

Hervadnak kellemeim.

Nem bír magával kebelem,

Sebeimet nem rejthetem,

Hullnak néma könnyeim.

Ne légy kemény, édes Nacám!

Törüld le bús cseppjeit,

S vedd szívedre halvány orcám

Titkos esdekléseit.

Szakaszd le a kinyílt rózsát,

Míg el nem veszti illatját

S fodra bíbor díszeit.

A szerelem az Istenség

Jóltévő lehellete;

Boldog, akiben tisztán ég,

S rokon lelket lelhete,

Kivel magát vegyítheti,

Lelkét lelkébe öntheti:

Éden annak élete.

Jövel, te nekem születtél,

Érzi minden csepp vérem,

Miolta rám tekintettél,

Nyugalmam nem esmérem;

Benned élek, benned halok,

S hogyha tőled elszakadok,

A koporsó lesz bérem.

[1800-1804 között]

AZ ÉN KEGYESEM

Az én kegyesem nem nemes,

De deli és szép,

Mint egy Gratia, kellemes.

Szíve tiszta s ép.

Félénk szeme nem mosolyog,

Csak dagadó melle dobog,

Midőn felém lép.

36

Berzsenyi versei

A módit ő nem ismeri,

Sem piperéit,

Ah, mégis oly szépen szedi

Könnyű lepleit!

Barna fürtje sodradéka,

Fátyola csendes árnyéka

Festi kecseit.

Szép, ha képén a szerelem

Rubintja pirul,

Szép, ha könnyét törülgetem,

S vállamra simul;

Szép, ha ölel, fohászkodik,

Színe százfelé változik,

S nyelve elnémul.

[1800-1804 között]

MELISSZÁHOZ

Más tárogasson maeoni kürtöket

Alcid s Pelídes isteni tettein,

Fellengjen a dircéi harsány

Hattyu szerént az Olymptetőken:

Én itt, az elzárt béke homályain,

Itt, e romános Tempe vidámjain

Öntöm ki szívem gerjedelmét

Socrat ölébe Anacreonnal.

Ki tudja méltán festeni a huszárt

S bús arculatját harcai közt, midőn

A megzavart renden keresztül -

Rontja magát dühödő haraggal?

Ki tudja méltán ími az öklelő

Hajdú vivását, amikor a lovast

Dárdája szórja, s mennykövek közt

A meredek falat ostromolja?

Múzsám mosolygóbb tájakon andalog,

A csendes erdő boltjaiban szeret

Víg lantja zengni, s rettegéssel

Néz az erős hadak istenére.

A csergedő vízpartokon énekel

Vídám enyelgést s gyenge szerelmeket,

S tőled, tetőled, szép Melissza,

Kér koszorút epedő ajakkal.

Édes jutalmam verseimért te légy!

Tűzz egy virágszált barna hajam közé:

Nem kell borostyán, nem kiáltó

Pároszi kő nyugovó poromra.

[1800-1804 között]

37

Berzsenyi versei

AZ ÖRÖMHEZ

Édes Öröm! oh, tündérek

Mosolygó szűz leánya!

Kacsingatsz, s ha hozzád érek,

Eltünsz, lelkem bálványa!

Mint egy kacér leánykának,

Nyitva int bájos kebled,

Szerelmem kívánságának

Lángjait úgy ingerled:

S midőn csókolni akarom

Ajakidat, elrejted,

Elvadulsz, s ölelő karom

Közül magad kifejted.

S csak messzünnen kínálkozol,

Ha gerjedelmim sejted:

De közel elkomorodol,

S szeretődet megejted.

[1800-1804 között]

NELLI

Hát a szerelem szent lángja

Csak ily mulandó?

S Nelli is, mint minden lyányka,

Csak változandó?

Hív szeretőt az ég alatt

Ne kérj, kebelem!

Ha a szelíd Nelli csalhat,

Hol a szerelem?

A kép angyalvonásai,

A kegyes szemek

Nem a lélek tolmácsai:

Csak csalfa szerek!

A szerelem esküvését

A hagymáz teszi:

A szív forró döbögését

A vértől veszi.

Egy pillanat tüneménye

Múló örömünk;

Csalatásunk szüleménye

Játszadoz velünk.

Jaj, de hát én mért epedek?

Lelkem miért ég?

Szünet nélkül mért szeretek,

Ha nincsen hívség?

38

Berzsenyi versei

Kínomat mért nem olthatja

Sem idő, sem ész?

Sőt sebeimet faggatja

Minden orvos kéz.

Éjjelimen őtet látják

Beteg álmaim,

Nappal ő nevét kiáltják

Sohajtásaim.

Philomele panaszai

Nevét zokogják,

A csillagok fénysorai

Nevét rajzolják.

Valamerre járok-kelek,

Üldöz árnyéka,

Meg nem menthet a tengerek

Végső tájéka.

Van igaz, van hív szerető,

Érzem keblemben:

Csak te vagy, Nelli, hitszegő!

Csak te kegyetlen!

[1800-1804 között]

EGY HÍVTELENHEZ

Mely zöld Tempe fedez, Chloé?

Mely bájos ligetek rejtekiben lebegsz?

Kit lát gyenge öledbe’ most

A szép esttünemény s Délia csillaga?

A mély tengereket hinár,

A jégszívet alakszín fedi álnokul.

Megcsalt engemet is tehát

Kisded mézajakad s kék nefelejcs-szemed!

Megcsalt! s rózsabilincseden

Más boldog csalatott néz mosolyogva rám.

Oh, nem véli, mi tőr lesi

A zengő labyrinth ernyei közt szegényt!

Gallyról gallyra vigan repes

És üdvezli az ég reggeli lángjait.

Majd elhallgat örömszava,

Lépvesszőre ragad, s fészke kalitka lesz;

Vagy vergődve kitépdeli

Hímzett szárnyait, és nyögve fut énvelem.

[1800-1804 között]

39

Berzsenyi versei

EGY LEÁNYKÁHOZ

Régen sohajt utánad

Szívem, kegyes leányzó!

Régen! de ah, nem érzed

Ámor szelíd hatalmát.

Vígan lebegsz körültem,

Mint a Zephyr tavaszkor

A rózsaillatokkal.

Bájos tekintetidben

Vidám öröm sugárzik.

Mint a nap égi lángja

A bús homályt elosztja:

Tündér szemed mosolygván,

A társaság feléled.

Minden derűl tevéled,

Minden: de én, de óh! én

Némán lehajtom elholt

Orcámat, és szorongó

Keblem döbög, szemem sír.

[1800-1804 között]

FŐ ÉS SZÍV

Mit? s hát azért epesszem

Éltem tünő tavasszát,

Hogy megvetett az álnok?

Byblis szerént nem olvaszt

Vízzé szerelmem engem:

Nem mossa gyáva könnyel

A férfi arculatját.

Tán hímes Hybla berkén

Egy szál virág mosolyg rám?

S tán Ámor egy leánynak

Képére nyomta csókját?

Nemcsak Chloé fejéről

Folynak le barna fürtök,

Nemcsak Chloé szemében

Villognak égi tegzek!

Menj, menj! szabad vagyok már:

Hálá! kinyílt kalitkám!

Hálá! - de jaj, mi fojt el?

Bús könnyeim buzognak,

Jaj, szívemet nem oltja

A fő hideg tanácsa!

Édes Chloém! szeretlek,

Mint méhek a virágot

S mint a folyót az őzek!

[1800-1804 között]

40

Berzsenyi versei

ESZTIHEZ

Szép, szép az élet, Eszti!

A myrtus-illatokban

Ámor s Dióne karján

Be édes élni, Eszti!

Más félje a szerencsét

S a tengerek haragját;

Golkonda drága kincsét

Rakásra gyüjtse öszve,

Villogjon a dicsőség

Polcán Napóleonnal;

Hirdesse győzedelmét

Száz diadalmi paeán:

Én véled, édes Esztim,

Véled kivánok élni,

Elrejtve a világtól,

Hol senki nem vigyáz ránk,

Hol semmit én ne látnék,

Csak édes angyalorcád,

Csak téged, édes Eggyem!

Hol mást ne hallanék én,

Csak szád kegyes sugását

S hív szíveink verését.

[1800-1804 között]

A TAVASZ

A tavasz rózsás kebelét kitárva,

Száll alá langyos levegőn mezőnkre.

Balzsamos fürtjén Zephyrek repesnek,

S illatot isznak.

Alkotó aethert lehel a világra,

Mellyre a zárt föld kipihenve ébred;

Számtalan létek lekötött csirái

S magvai kelnek.

Flóra zsengét nyújt mosolyogva néki.

Nyomdokin rózsák s violák fakadnak,

A vidám Tréfák, Örömek, Szerelmek

Lejtnek utána.

Én is üdvezlő dalomat kiöntöm,

S egy virágbimbót tüzök, édes Emmim,

Gyenge melledhez: valamint te, olly szép,

S mint mi, mulandó!

[1800-1804 között]

41

Berzsenyi versei

CENCIMHEZ

Cencim, repül az élet,

Mint egy sebes sohajtás.

Tűnik tavassza s hervad,

Mint gyenge rózsabimbó.

Amely Zephyr kinyitja

Langyos lehelletével,

Az tépi el mosolygó

Díszét kis életének.

Még most mi is virágzunk,

Mint a libáni Tempék,

Szívünk örömre repdez,

Lelkünkben égi láng ég.

Majd eltűnik szerencsés

Éltünk arany tavassza..

E barna fürt lehull majd,

Melly büszke válladon csügg.

Villámkacér szemednek

Fényét homály borítja;

Kebled csudás alakja

S e szép ajak rubintja

A vad halál kezében

Porban heverve sorvad.

Éljünk tehát, s örüljünk;

Mert ah, csak egyszer élünk!

[1800-1804 között]

CHLOE

Láttam! látta Chloét andalodó szemem!

Ah, mint lenge felém, s mint mosolyodt reám!

Mint a latmusi szép szenderedő felett

Rezgő Cynthia csillaga!

Tündér ambroziát hinte lehellete,

Mint a hesperi kert mennyei lombjai.

Nincs oly illat egész Tempe virányain,

Sem, Callirhoë, partidon.

Szép, mint a ragyogó nap s feselő virág:

Szép, mint a fiatal Cypria, amidőn

A tenger kiadá isteni kellemit

Ég, föld ünnepelése közt.

Oh ti, lengedező híves Etéziák,

S rózsás esti szelek gyenge fuvallati,

Jertek gyúlt kebelem lángjait oltani:

Égek! Szívem elolvadott!

[1800-1804 között]

42

Berzsenyi versei

CHLOE

Mint egy árva madár, Chloe,

Mellyet fészke helyett néma kalitka zár,

Nyögdécselsz, epedő kegyes!

S vasbékódra szemed gyöngyei hullanak.

Megcsalt a ragyogó hinár:

Süllyedsz, s nincs, ki kezét nyújtsa kezed felé.

Későn nyílt szemed árjai

Rabságod kötelét meg nem emészthetik!

El kell ásni szerelmedet

Bimbózása előtt, zsenge csiráiban.

Ah, így játszik az ég velünk!

Szívünk ösztöneit fájdalom oltja el.

Akit lelked epedve kér,

Attól messze szakaszt, hogy soha el ne érd:

Akit félve kerülsz, utálsz,

Annak jégkebelén hervad el életed.

Boldog, boldog az, akinek

Pártáját szerelem myrtusa váltja fel,

S egy kedvelt rokon-érező,

Egy kedvelt szerető oldja le szűz övét!

[1800-1804 között]

BÚCSÚZÁS

Elszakadsz tőlem, szeretett barátném!

Hasztalan zárlak kebelembe: eltűnsz,

S mint az álomkép, örömim, reményim,

Véled enyésznek.

Jaj! sem a sérült szerelem nyögése,

Sem kegyességem, sem az ég hatalma

Téged énnékem soha vissza többé,

Vissza nem adnak.

Élj szerencsésen, valamerre fordulsz!

Légyen áldásom veled és vezérljen!

Légyen a Végzés utain szerelmünk

Angyala társad!

Élj szerencsésen, s ne felejts el engem!

Menj az égtartó Pyrenéken által,

Menj az északnak havasin keresztül,

Csak ne felejts el!

Ott is, óh ott is tied e sebes szív,

Mindenütt kísér, veled él, veled hal,

S sárga képemnek halavány vonásin

Festve neved lesz.

[1804]

43

Berzsenyi versei

BARÁTOMHOZ

Íme, lassanként lefoly a virágkor,

S gyenge rózsáink vele elvirítnak;

A kies Tempék, Örömek, Szerelmek

Véle enyésznek.

Melly rövid s kedves! valamint az első

Éjjelünk, melyen szeretőnk ölében

Életünk legszebb örömébe égve

Kóstola szívünk.

Elrepül tőlünk, soha vissza sem tér!

Sem Galenusnak tudományi titka,

Sem kegyességünk ezer áldozatja

Vissza nem adja.

Minden órádnak leszakaszd virágát,

A jövendőnek sivatag homályit

Bízd az Istenség vezető kezére,

S élj az idővel!

Elmarad tőlünk szeretett barátnénk,

Itt hagyunk mindent, valamit szerettünk,

Semmi nem kísér szomorú koporsónk

Néma ölébe.

A piros hajnal derülő sugára,

A barátságnak kegyes ápolási,

A legesdeklőbb szerelem siralmi

Fel nem idéznek!

[1804]

BÚCSÚZÁS KEMENES-ALJÁTÓL

Messze setétedik már a Ság teteje,

Ezentúl elrejti a Bakony erdeje,

Szülőföldem, képedet:

Megállok még egyszer, s reád visszanézek.

Ti kékellő halmok! gyönyörű vidékek!

Vegyétek bús könnyemet.

Ti láttátok az én bölcsőmnek ringását

S ácsorgó ajakam első mosolygását

Szülém forró kebelén;

Ti láttátok a víg gyermek játékait,

A serdülő ifjú örömit, gondjait,

Éltem vidám reggelén.

Mélyen illetődve búcsúzom tőletek;

Elmégyek: de szívem ott marad véletek

A szerelem láncain.

Hímezze bár útam thessali virulmány,

Koszorúzza fejem legdicsőbb ragyogvány

A szerencse karjain;

44

Berzsenyi versei

Bánatos érzéssel nézek vissza rátok,

Ti szelíd szerelmek s vidám nyájasságok

Örömmel tölt órái!

Nem ád vissza nékem már semmi titeket!

Evezzem bár körül a mély tengereket,

Mint Magellán gályái.

Oh, gyakran a szívnek édes ösztöneit

S tárgyaihoz vonzó rózsaköteleit

Egy tündér kép elvágja!

A szilaj vágyások gigászi harcait,

E bujdosó csillag ezer orkánjait

Bévont szemünk nem látja.

Hív szívünk csendesebb intésit nem halljuk,

Az előttünk nyíló rózsát letapodjuk,

Messzebb járnak szemeink;

Bámulva kergetjük álmunk tarka képét,

Örökre elvesztjük gyakran éltünk szépét,

S későn hullnak könnyeink.

[1804]

AZ ULMAI ÜTKÖZET

1805. Octob.14d.

Mit hallok! Árpád honja határain

Álgyúk dörögnek! rettenetes veszély

Zúg, mint dagadt felhők morajja

S Bosporusok zokogó nyögése.

Egy nagy csapással mindeneket levert

A harc s dicsőség kénye, Napóleon,

S mint Júpiter mindent lerontó

Mennyköve, egy riadással elszórt.

Látom hazámnak fegyveres őreit

Réműlt futásban; látom az éktelen

Vert had zavarját tébolyogva,

S Bécs s Pozsony érckapuit vivatlan

Kitárva! Oh sors! oh csuda nap! mi ez?

Nincs hát remény már? - Itt az idő, magyar,

Mely majd szabad lelked nem ismért

Jármot akaszt te szilaj nyakadra.

Nyolc száz repült el már Budavár felett.

Villámok ádáz zápora, vérözön

Toldult s rohant rád számtalanszor:

Ámde te, mint az egekbe ötlő

Kriván, mosolygál a zivatar között.

Rémíthetetlen melled acélfalat

Vont fel körülted, s vakmerően

A haragos buzogányt ragadván,

45

Berzsenyi versei

Gigászerővel harcra szegült karod,

Vívtál ezerszer többel ezer csatát:

Menj, most mutasd meg Zrínyi lelkét,

Zrínyi dicső remekét, halálát!

Merj! a merészség a fene fátumok

Mozdíthatatlan zárait áltüti,

S a mennybe gyémánt fegyverével

Fényes utat tusakodva tör s nyit.

[1805?]

A FELKÖLT NEMESSÉGHEZ

1805

Mint majd midőn lángszárnyakon eljövend

A nagy Birónak cherubi angyala,

És kürtje harsány hangja a mély

Sírba leszáll hidegült porunkhoz:

Mindenfelé dob s tárogató riad.

Úgy tetszik, elhúnyt párducos őseink

Támadtanak fel hamvaikból

Véreiket fedező karokkal.

Toldúlva jőnek bajnoki népeink:

Erdély kegyetlen székelyi, a fene

Hajdúk az áldott térmezőkben

Megfeketült haragos kunokkal;

Az ütközet közt állni tudó, kemény

Horvátok és vad rácok erős hada

Táborba szállott, hogy kövesse

A magyarok rohanó lovagját.

Örvendj hazám: nézd, mennyi jeles sereg

Kész érted önként ontani életét.

Oh, bátran örvendj! mert megőrzik

Hantjaidat született vitézid.

Magyar nemes vér bére, jutalma vagy,

Vérző magyar kar tarta meg eddig is,

Csak hív szülöttid vérpatakja

Áradozand ezután is érted.

Nézd, mint buzognak szép deli ifjaid:

Mindannyi hérót s Marst mutató vitéz

Tüzelg szemökből; felkelend még

Báthory, s él Kinizsink ezekben!

Tud győzni e nép! Attila magva ez!

Ez dúlta Árpád hajdani harcain

A föld legelső tartományit,

S láncra füzé sok ezer vitézit.

46

Berzsenyi versei

E nép csatázott nagy Hunyadink alatt,

Mikor kevély Bécs tornya lerontatott,

S roppant Budának győzhetetlen

Ormai közt diadalmi kürt szólt.

Hát bölcs királynénk, Trézia! trónusod

Nem a magyar szív vívta ki Pálfyval?

Nem a magyar s Nádasdy kardja

Tette dicső koronád fejedre?

Hat nagy királyok fegyvere omla rád,

Tűzláng borítá Austria tájait,

S nem volt, ki terhed Herkulesként

Tartsa: egész birodalmad ingott.

S ím, mint midőn bús Aeolus éktelen

Barlangja torkát Kaukazus oldalin

Feltárja, s ádáz szélveszekkel

Fellegeket hasogatva pusztít:

Felkél az ébren szunnyadozó magyar,

S elszórja villámkardja eged ködét;

Megtörte, földhöz verte, mint egy

Bellerophon, hatagyú Chimaerád!

Menj most, vitéz faj! nézd, mikor a vadak

Királya felkél Júba vadonjain,

Szavára megréműl az erdő,

S futnak ezer vadak odvaikba!

[1805?]

AZ IFJÚSÁG

Mint az aranykornak boldog századja virágzó

Képe, szelíd tündér, Fiatalság! visszanevetsz rám;

Felfeded ártatlan kebelednek rózsaalakját,

S szívemet a múltnak gyönyörű örömébe meríted.

A te fejednek aranyfürtjén mosolyogva virítnak

A tavasz illatozó zsengéi vegyes koszorúkban,

Pázsitos ösvényed violák közt tévedez és foly,

Mint a csergedező Arethusa s tiszta Meander.

Társaid, a mindig nevető Kedv, Tréfa, Barátság,

Édes enyelgéssel repdeznek játszva körülted,

A szerelem mennyét feltárja Dióne előtted,

S karjain andalgó örömében renget az égnek.

A te vidám orcád, valamint egy hajnali csillag,

A repülő élet napját felnyitja, bezárja;

Míg te az élet egét ragyogó lángszínbe’ fereszted,

Elysium myrtusligetévé változik a föld,

Hol minden kiderült, hol minden szép s nagy előttünk.

Álmodozó lelkünk nem sejt illy puszta jövendőt,

Mellyben az életnek volt kedvesi mind elenyésznek,

S csak szomorún egyedül bujdossa világi futását,

47

Berzsenyi versei

Mint az alélt utazó az oroszlán durva hazáját. -

Légy bölcs, légy te vitéz, kardod villáma hasítson

A földtengelyekig s a föld nagy tengerein túl,

Homlokodon híred csillagkoronája ragyogjon,

Tetteidet fél föld leborulva csudálja, imádja,

Halmozd kincseidet, dúld, pusztítsd Bengala partját,

Ussza körül gályád a földet százszor, ezerszer:

Olly szent tiszta öröm nem reszketi szívedet által,

Mint mikor a boldog fiatalság rózsavirányin

Andalodó lelked legelőszer kezde hevülni,

S a gyönyörű álomképet csókolva ölelted.

[1804 után]

LEVÉLTÖREDÉK BARÁTNÉMHOZ

Ne kérdezd, barátném! mint töltöm időmet,

S távolléted alatt kedvem miben lelem!

Tudod, elvesztettem édes enyelgőmet,

Tudod, magam vagyok, mert te nem vagy velem.

Lefestem szüretem estvéli óráit,

Ha már cselédimet nyugodni eresztem,

És csak alig hallom a vígság lármáit,

Agg diófám alatt tüzemet gerjesztem.

Leplembe burkolva könyökemre dűlök,

Kanócom pislogó lángjait szemlélem,

A képzelet égi álmába merűlök,

S egy szebb lelki világ szent óráit élem.

Az őszibogárnak búsongó hangjai

Felköltik lelkemnek minden érzéseit,

S az emlékezetnek repdező szárnyai

Visszahozzák éltem eltűnt örömeit.

Életem képe ez. - Már elestvéledtem,

Béborúlt az élet vidám álorcája!

Még két mulatótárs van ébren mellettem:

A szelíd szerelem hamvadó szikrája

S bús melancholiám szomorgó nótája.

[1804 után]

A KÖZELÍTŐ TÉL

Hervad már ligetünk, s díszei hullanak,

Tarlott bokrai közt sárga levél zörög.

Nincs rózsás labyrinth, s balzsamos illatok

Közt nem lengedez a Zephyr.

Nincs már symphonia, s zöld lugasok között

Nem búg gerlice, és a füzes ernyein

A csermely violás völgye nem illatoz,

S tükrét durva csalét fedi.

48

Berzsenyi versei

A hegy boltozatin néma homály borong.

Bíbor thyrsusain nem mosolyog gerezd.

Itt nemrég az öröm víg dala harsogott:

S most minden szomorú s kiholt.

Oh, a szárnyas idő hirtelen elrepül,

S minden míve tünő szárnya körül lebeg!

Minden csak jelenés; minden az ég alatt,

Mint a kis nefelejcs, enyész.

Lassanként koszorúm bimbaja elvirít,

Itt hágy szép tavaszom: még alig ízleli

Nektárját ajakam, még alig illetem

Egy-két zsenge virágait.

Itt hágy, s vissza se tér majd gyönyörű korom.

Nem hozhatja fel azt több kikelet soha!

Sem béhunyt szememet fel nem igézheti

Lollim barna szemöldöke!

[1804 után]

A MAGYAROKHOZ

1807

Forr a világ bús tengere, ó magyar!

Ádáz Erynnis lelke uralkodik,

S a föld lakóit vérbe mártott

Tőre dühös viadalra készti.

Egy nap lerontá Prusszia trónusát,

A balti partot s Ádria öbleit

Vér festi, s a Cordillerákat

S Haemusokat zivatar borítja.

Fegyvert kiáltnak Baktra vidékei,

A Dardanellák bércei dörgenek,

A népek érckorláti dőlnek,

S a zabolák s kötelek szakadnak.

Te Títusoddal hajdani őseid

Várába gyűltél, hogy lebegő hajónk

A bölcs tanács s kormány figyelmén

Állni-tudó legyen a habok közt.

Ébreszd fel alvó nemzeti lelkedet!

Ordítson orkán, jöjjön ezer veszély,

Nem félek. A kürt harsogását,

A nyihogó paripák szökését

Bátran vigyázom. Nem sokaság, hanem

Lélek s szabad nép tesz csuda dolgokat.

Ez tette Rómát föld urává,

Ez Marathont s Budavárt hiressé.

[1807]

49

Berzsenyi versei

FELSŐBÜKI NAGY PÁLHOZ, AZ ORSZÁGGYŰLÉS ALATT

Már midőn a föld letapodva hódol,

S Róma felséges geniussza eltűnt,

Mint egy őr Cato feded a világot,

S mennyköveket szórsz.

A közembernek neve vész magával.

Kincs, kevély márványpaloták homályba

Dűlnek, elmúlnak, s heverő uroknak

Híre enyészik.

A derék nem fél az idők mohától:

A koporsóból kitör és eget kér,

Érdemét a jók, nemesek s jövendő

Századok áldják.

Láttalak fényes hadi öltözetben.

Látlak országunk ragyogó gyülésén:

Ott merő Hectort s Kinizsit mutattál,

Itt Cicerónk vagy.

Ósz atyáink közt fiatal korodban

Pálmaágakkal koszorús fejedre

A kitündöklő magas elme s lélek

Égi sugárt vont.

Nagy, midőn tündér paripádra szöktél,

Nagy, hazánk kormányvezető tanácsán.

Itt az érdempolc! ez az égnek útja,

S régi magyar dísz!

[1807]

GRÓF SZÉCHENYI FERENCHEZ

Astraeánk koszorús papja! Polymniám

Példás érdemidet merje-e zengeni?

Hív Múzsám adaját meg ne utáld, hazánk

Őszült Nestora, Széchenyi!

Nem kincs, nem ragyogó polc tüneményei,

Nem mászó csapodár kába reményei

Mozdítják ajakát, mert csak az istenibb

Erkölcs csalja ki énekét.

Fényes birtokaid kénye le nem köti

Munkás életedet: terhek alá veted

Atlás-vállaidat, hogy szemeid hajónk

Kormánnyára vigyázzanak.

A törvény sivatag rejtekiben lakó

Elméd phárusi láng a szövevény között:

Kővár s szent menedék minden igaznak és

A bűnnek kegyes ostora.

50

Berzsenyi versei

S hogy mindent megelőzz, a tudományokat

Szárnyaddal takarod, s a haza kincseit

Buzgón gyüjtögeted, s felkel az alkotó

Corvin tára teáltalad.

A polgári töl-ág s delphusi laurusok

Kettősen fedezik homlokod érdemit.

Méltán áldja nemes lelkedet a magyar,

Mert jó atyja, vezére vagy.

[1807]

GRÓF FESTETICS GYÖRGYHEZ

Örvendj, hazánknak bölcs fia, Festetics!

Győztél, leromlott a buta cimbora!

Gyémántpaizsban sérthetetlen

All az igaz, valamint egy isten.

A Földnek ádáz kölykei bérceket

Szórtak, de Pallas mennyei fegyvere

S a szent Igazság titkon égő

Mennyköve porba temette őket.

Örvendj, szerencsénk talpköve szirton áll:

Nyelvünk, atyáink ajka, feloldatott,

Virrad hazánk várt napja, virrad,

S a denevérek elötte futnak.

Nyelvünk hazánkból számkivetett vala,

A régi vadság láncaiban nyögött,

A durva ellenség haragja

Néma homály kebelébe zárta.

Sok nagyjainknak balgatag udvarin

Már a magyarnak híre se’ hallatott,

Nem módi, úgymond. Oh, gyalázat!

Oh, vak idők szomorú gyümölcse!

Ez szülte a sok kárt s nyavalát reánk,

Ez fojtja bennünk a geniust s erőt,

Ez rontja erkölcsünk, s hazánkhoz

Zárt szeretet kötelit feloldja.

Ezt végre látván a haza bölcsei,

Gátokba zárták a veszedelmes árt,

S őrangyalunkat visszahozták

A diadalmi kapun Budára.

Nagy rész te munkád, a te eszed s erőd.

Melly példa voltál! Esmeri nemzeted,

Mennyit köszönhet néked e nép,

Nyelv, tudomány, magyar ősi erkölcs.

51

Berzsenyi versei

Pályánk ohajtott tárgya mosolyg reánk:

Vár a dicsőség trónusa, menj s vezérlj!

A véghetetlen századoknak

Nagy neved érdemit általadtad.

[1807]

BACCHUSHOZ

A te rettentő karodat Lycurgus

Veszte és Pentheus letörött királyi

Polca s vad Roethus szomorú halála

Hirdeti, Éván!

Hát reám mit sujt haragod, hogy eddig

Édes áldásod megutálva néztem,

S éltető lángját poharadnak ajkam

Még nem izelte?

Megvetőd lelkét örökös komoly gond,

Néma bágyadtság, megölő hidegség

Gyötri, s e szép föld örömit mogorva

Homloka fojtja.

Ámde, kit Cypris kegyel és Camoena

Lelkesít, nem kér örömet tetőled;

Égi nektárt nyújt Aganippe néki

Ámor ölében.

[1804-1808 között]

FÉLTÉS

A bezárt Danaét érctorony és acél-

Závárok s iszonyú őrebek őrizék.

A pajkos Szerelem mint kacagott ezen!

Mert ő csak mosolyogva győz.

Féltő! tompa szemed látta-e míveit?

Állítsd meg, nyomorult, a dagadó Dunát,

Gátold meg Boreas vad dühe harcait

S a villám rohanó tüzét!

A tündér Szerelem béfedi a napot

S Argus száz szemeit; majd lebegő Zephyr,

Majd szélvész s fenevad. Fojtva erősödik,

Mint a puskapor és harag.

[1804-1808 között]

52

Berzsenyi versei

A MEGELÉGEDÉS

Nem kér kínai pamlagot,

Sem márványpalotát a Megelégedés.

Többszer múlatoz a szegény

Földmíves küszöbén s durva darócain,

Mint a dáma kigyöngyözött

Keblén s ambroziás mellpatyolatjain.

Csendes szalmafödél alatt

A víg pásztori kor gyermeki közt lakik;

A természet ölébe dől,

Annak nyujtja kezét s mennyei csókjait.

[1804-1808 között]

BARÁTIMHOZ

Én is éreztem, s tüzesen szerettem,

Éltem a föld szép örömit, barátim!

Barna fürtim közt szerelem s vidámság

Myrtusi nyíltak.

Repdezett szívem kies édenében:

Mint ama boldog ligetek lakója,

Már midőn a porkötelet lerázta

Léthe virányin.

A szilaj lélek, rekeszét kitörvén,

A nap útján túl magasan csapongott,

S mint az aetherben lakozó rideg sas,

Földre se nézett.

Mennyi tündér báj s ragyogó kilátás,

Mennyi andalgó öröm és reménység

Rengetett, édes Csalatás! öledben

Mágus erővel.

Álmaim tűnnek, leesik szememről

A csalárd fátyol, s az aranyvilágnak

Rózsaberkéből sivatag vadon kél

Zordon időkkel:

Hol csak a külszín fedi a valóság

Puszta országát bibor állepelben;

Ámde a bölcsnek beható szemével

Játszani nem mer.

Látja a Virtust letapodva nyögni,

Látja a Bűnnek koronás hatalmát,

Sokrates méregpoharát s Tibérnek

Trónusa mocskát;

53

Berzsenyi versei

Látja, és keblét szomorún bezárja.

Nem szeret semmit, de nem is gyülölhet;

Szíve óhajt még, de üres vadonban

Hal ki nyögése.

[1804-1808 között]

AZ ÉLET DELE

Felhágsz, éltem napja, eged délpontjára,

Ragyogva omlik rám fényed hév sugára.

S ah, tudom! valamint felért szép delére,

Szintolly gyorsan leszáll nyugovóhelyére

Hanyatló pályád!

Nem volt ekkorig is felhőtlen futásod,

De hamar felderűlt rövid elhunyásod.

Csak azért rejtezél néha fellegekben,

Hogy fátyolod alól annál kedvesebben

Mosolygjon orcád.

Nem adtál szüntelen tüskétlen rózsákat,

Nem lengettél mindég lágy Etéziákat:

De adtál víg elmét, erőt, barátságot,

Angyali érzéssel tölt édes órákot

Cypris ölében.

Mit várjak ezután, nem látom előre.

Könnyes szemmel nézek a multra s jövőre:

Annak örömeit sírva emlegetem,

Ennek komor képét előre rettegem

Setét ködében.

[1807-1808 körül]

AZ ELSŐ SZERELEM

Szívem zsenge szerelmeit

El nem törli tehát a repülő idő,

Sem más lyányka kacér szeme

Fel nem bontja, Dudim! rózsabilincsemet,

Mely még szép fiatal korom

Boldog napja alatt öszveszövött veled!

Mint egy számkivetett sohajt

Édes honja felé, hol csecsemő szopott,

S ifjú élte virágozott:

Hozzád vissza-ohajt szívem s epedve kér.

A csendes liget ernyein,

A zúgó Balaton déli vidékein

Látják hullani könnyemet

A csendes patakok s Delia csillaga.

Gyakran kellemes álmaim

Bájos leplegiben véled ölelkezem;

54

Berzsenyi versei

Elgyengülve borulsz reám,

Haldokló ajakam szívja lehelleted,

Szived verdesi szívemet;

Majd ismét bucsuzó csókjaid éltemet

Oltják, s földre rogyom veled,

Majd eltűnsz, s repülő képed után futok,

Míg lankadva felébredek,

S a forró szerelem könnyei buzganak.

[1807-1808 körül]

GLYCERE

Alkonyati homály terjed

A csillagok boltjára,

S pirholagos lánggal gerjed

Az esthajnal sugára.

Szűz Cynthia sárkányait

Fényszekéren vezeti,

S a Balaton hullámjait

Rubintláng festegeti.

Örömre int a természet

S ëltem tünő tavasza;

Szerelemre az enyészet

S Philomele panasza:

De én komoly szemet vetek

A hold ezüst képére,

S csak szomorú dalt pengetek

Hesperus intésére.

Túl jár elmém a Badacsony

Kies virulmányain,

Túl a rengeteges Bakony

Setétellő ormain.

Ott, hol zsenge érzéseit

Ifjú szívem gerjeszté,

S az öröm s bánat könnyeit

Legelőször ereszté.

Hol, Glüci! veled karöltve

Néztem az est csillagát,

S lelkem, örömmel megtöltve,

Itta Hébe poharát.

[1807-1808 körül]

FOHÁSZKODÁS

Isten! kit a bölcs lángesze fel nem ér,

Csak titkon érző lelke ohajtva sejt:

Léted világít, mint az égő

Nap, de szemünk bele nem tekinthet.

55

Berzsenyi versei

A legmagasb menny s aether Uránjai,

Mellyek körülted rendre keringenek,

A láthatatlan férgek: a te

Bölcs kezeid remekelt csudái.

Te hoztad e nagy Minden ezer nemét

A semmiségből, a te szemöldöked

Ronthat s teremthet száz világot,

S a nagy idők folyamit kiméri.

Téged dicsőit a Zenith és Nadír.

A szélveszek bús harca, az égi láng

Villáma, harmatcsepp, virágszál

Hirdeti nagy kezed alkotásit.

Buzgón leomlom színed előtt, Dicső!

Majdan, ha lelkem záraiból kikél,

S hozzád közelb járulhat, akkor

Ami után eped, ott eléri.

Addig letörlöm könnyeimet, s megyek

Rendeltetésem pályafutásain,

A jobb s nemesb lelkeknek útján,

Merre erőm s inaim vihetnek.

Bizton tekintem mély sirom éjjelét!

Zordon, de oh nem, nem lehet az gonosz,

Mert a te munkád; ott is elszórt

Csontjaimat kezeid takarják.

[1807-1808 körül. Végleges formája: 1810]

A REMETE

Egy őszült remetét a Tihany oldalán

Ismértem. Sivatag sziklaüregben élt.

Már két századokat hordoza vállain,

S mellén lengedezett hosszu, fejér szakál.

Gyakran bölcs szavait hallani elmenék

Barlangjába, vidám gyermekidőm alatt.

Sok történeteket hordogatott elő

A bölcs ősz az idők régi homályiból.

Egy szép alkonyaton melleje ültetett,

Ősz pillái alól könnye kicsordula,

S így kezdé szavait: Látod amott, fiam,

Amint a Balaton habja locsogva küzd

A bérc öbleiben, s rengeteges vadon

Zöld pártája körülfűzte az ormokat?

Ott hajdan ragyogó tornyok, erős falak

Állottak sudaras sorjegenyék között.

S ím, ott egy feketült klastrom, az ó világ

Buzgósága dicső temploma s szent helye.

Sok távollakozók s messze szarándokok

56

Berzsenyi versei

Csókolták küszöbét s szentjei zsámolyát,

S a himnuszba vegyült orgona hangjai

Buzgón ömledezék a hegyeket körül.

Hány szív harcola szent boltja homályiban,

Míg eltépte magát ösztöne láncain,

S lángérzése szelíd buslakodásra vált!

Hány szép hervada ott élete hajnalán,

Mint egy gyenge virág a havasok között,

Melly látatlan alak díszeivel kivész!

Ott lankadt, epedett Váradi Lóri is

Érző lelke tüzes gerjedezésiben.

Nem fojthatta meg azt a feledő idő,

Sem más isteni kéz mennyei balzsama.

Legszebb szűz vala ő Hunnia térein.

Sok fényes lovagok néztek ohajtva rá:

Sok nagy gazdagokat Lórika megvetett,

Mert szívét szeretett Sándora bírta már,

S oldhatlan kötelek közt vele egyesült.

Sándor régi nemes faj, de szegény vala;

Mellyért Lóri kemény atyja csikarva dúlt,

S e klastromba dugá a szerető leányt.

Kábultan maradott Lóri sokáig itt,

S mint egy álmodozó csendesen elmerült.

Míglen végre beteg szíve felébrede,

S a kétségbeesés tőreivel vivott.

Már négy bús kikelet látta siralmait

S lassanként kihaló kellemit, amidőn

Egy bús óra alatt ajtaja megnyilék,

S a régen-siratott karja közé rogya.

Testek rándulatit festeni nem merem,

Sem tördelt szavokat s ömledezésiket.

A döbbent kebelek nyögve szorultak el,

S bennek minden erő s élet eloltatott.

Míglen végre, sebes könnyeik árjai

Megnyitván lekötött nyelvüket, így zokog

Forró csókjai közt a pihegő leány:

Oh kedves, kit az én lelkem epedve várt

Minden perceneten, s érted imádkozott!

Oh ifjú, kit az én szívem ezer közül

Választott! de az ég szívemet eltöré!

Eljöttél, hogy ezen néma falak között

Esdeklő szeretőd könnyeiben feredj?

Eljöttél, hogy alélt lelkem előtt kinyisd

Elvesztett örömünk hajdani édenét?

S hogy még egyszer örömkönnybe borult szemét

Lóridnak karodon zárja be a Halál?

57

Berzsenyi versei

SÁNDOR

Nincs szóm, nincsen erőm! végy kebeledbe, végy!

S olvasd e halovány orca vonásain,

Olvasd e szomorún béapadott szemen,

Mint szenvedt nyomorult életem ekkorig.

Bujdostam hegyeken, völgyeken és habon,

Míg felleltelek, oh angyalom, édesem!

Im álttörte acélzáraidat karom.

Jer most, merre karom s a szerelem vezet.

Jer, menjünk oda, hol senki nem ismer, és

Egy csendes kalyibánk, egy nyoszolyánk leszen.

Menjünk! int az idő; oh ne habozz! kövess!

LÓRI

Menjünk, nyújtsd karodat! légy vezetőm! megyek

A bús Kaukazuson s tengerek árjain

Lángnak, habnak, ezer fegyverek élinek.

Isten véletek itt, oh szomorú falak,

Itt hagylak! szeretőm karjain elmegyek!

Menjünk a szerelem szárnyain... Oh, de mit,

Mit hallok? elalél lelkem. - Egek, mi ez?

Halld, a lármaharang! nézd! közelítenek

A fáklyák. Ti kemény istenek! - el vagyunk

Árultatva tehát? - Oh, te csalárd öröm!

Eltűnsz, el, valamint egy buborék tehát?

Már hát nem lehetek, kedvesem, a tiéd

E földön! de tiéd lészek az égbe’ majd!

Oh, kedves szeretőm! hogyha szeretsz, ne hagyj

E mélységbe’! ne hagyj! ölj meg ezen helyen;

Ölj meg, hogy kezeden fogyjon el életem.

Hah jőnek Szeretőm, hív szeretőm, ne hagyj!

Csókolj meg, s vasadat döfd ide, oh, ne szánj!

Döfj, ím itt kebelem. Én örömest halok.

Add meg nékem ezen leggyönyörűbb halált!

Ekkor Sándor előrántja hegyes vasát,

S a vállára borult szűz kebelébe döf.

Elsóhajtva repűl bánatos élete,

S egy bágyadt Köszönöm! volt lebegő szava.

SÁNDOR

Hah, menj, menj, te nemes lélek! ez a világ

Nem méltó tereád, menj, követőd leszek.

Hah, már látlak! az ég fényözönén lebegsz,

Intesz, hívsz, mosolyogsz, karjaidat nyitod.

Ó kedves szeretőm, Lóri, te hívsz: megyek.

Ekkor Lóri hideg karja közé borult.

Csókokkal befedé kedvese tagjait,

S mélyen mártja sebes szíve alá vasát,

S forrón öszvevegyült vérök eláradott.

58

Berzsenyi versei

Ott egy nyárfa alatt lett temetőhelyök.

Egy szép gerlicepár jött ki porokból, és

E csendes ligetek sátoriban leszállt.

Gyakran látni setét éjjeleken fejér

Fátyolban lebegő lelköket e helyen:

Gyakran hallani itt lassu melódiát

Éjjel, mint valamely gyenge furulyaszó

Messzünnen kihaló gerlicehangjait.

[1807 körül]

AZ ÉN MÚZSÁM

Akit Cypris ölel s delphusi láng hevít,

Nem szállít ki hajót Bengala öblein,

Tajtékos paripát sem zaboláz keze

Harsány trombitaszón a hadi arc előtt:

Bájoltan heverész ernyeitek között,

Oh, édes Szerelem s píeri gyenge szűz,

S ott énekli vidám lanttal az isteni

Szépet, Jót s Amathus berke virányait.

Hippocrene szelíd völgye homályiban

Leltem gyenge korom kellemes édenét:

Ott leltem gyönyörű elmerülésimet

A szent lelkesedés s képzelet árja közt.

Nem mérkőztem arany lanttal az ó világ

Bámult dallosival; nem ragad énekem

A maeoni madár szárnyain ég felé,

Sem Pindár riadó himnusza repteként

A félisteneket zengeni nem meri.

Mint kis méhe csak itt, a vizerek körül

Döngécsel mezeink zsenge virágain,

Hol néktek, nemesek, ritka Kazinczy s Kis!

Bokrétát szedeget nimbuszitok közé.

Ti két Tyndaridák lettetek a magyar

Pindus fellegi közt, s hajnali csillagok

Hosszú éje után: én Philoméleként

Üdvezlém az arany nap piruló egét.

[1808 körül]

BARÁTIMHOZ

Már-már félreteszem lesbosi lantomat,

Érzésim felesét s néhai biztosát.

Nem pendíti meg azt már soha semmi tárgy,

Sem nagyság ragyogó nimbusza, sem Chloém

Andalgó szemein gerjedező hevem.

Forró ömledezés csalta ki hangjait

A víg reggeli kor rózsavirányain.

Hervad már tavaszom, s bimbai hullanak:

59

Berzsenyi versei

A szép álmodozás kedves alakjai,

A tündér Amathus bájai oszlanak

Éltem gondjai közt, a komoly ész előtt.

Nem kíván koszorús hírt, nevet énekem.

Kész bérem, ha nemes lelkeket érdekel,

És néktek, szeretett nemzetem ékei,

Laurussal fedezett bölcsei! tetszhetik.

Épít, ront az idő lelke, ezer csudát

Szül, s ismét repülő szárnyaival ragad:

A ti érdemetek s mívetek élni fog,

Amíg egy magyar él a Duna partjain.

Alkotmánytok örök talpkövihez teszem

E morzsát, s az idők harcai közt megáll.

[1808 körül]

AJÁNLÁS

Mint a világnak hajdani díszei,

Csendes meződben rejted el éltedet,

Hogy ott magadnak s nemzetednek

Élj Eratód arany édenében,

Kazinczy! s mérész aetheri szárnyakon

Felleng sas elméd Delphi dicső egén,

A dithyrambok lángkörében

S a Kegyek életadó virányin.

Plátói nyelved s lelked idézte le

Hozzánk az ép íz szebb geniusszait;

Nyelved mosolygó Gratiája

Önti belénk Helikon malasztját.

Pólyádba’ paeán rengete tégedet!

Már ott tapodtál sok fene undokat,

Melyek zavarták Pindusunknak

Szent ereit s ege tiszta fényét.

Boldog vagy, Áon szűzei kedvese,

S nagy, mint hazádnak legnemesebb fia!

E két remek dísz kéri méltán

A Ganyméd poharát az égben.

Te lelkesítéd szunnyadozó erőm,

Kebledbe öntöm zsenge virágimat:

Iktasd dicsően tört utadra

Nyomdokidon lebegő Camoenám!

[Végleges formája: 1810]

60

Berzsenyi versei

HOL VAGY TE, SZÉPHALOM...

Hol vagy te, Széphalom? - Phantáziám bája!

Jer, mutasd meg elmémben,

Mutasd meg a virtust mennyei mátkája

Jutalmazó ölében;

Mutasd meg Kazinczyt s házi isteneit,

Hadd olvassam lelke bérét, örömeit

Szabinája szemében.

Hadd lássam, mint éli Plátónk szebb világát

Áon mirtushalmain,

Mint öleli kedves Eugeniáját

Mint csügg hölgye csókjain;

Mint él Antónia szép házi körében;

Mint búcsuzik, mint megy Kázmér ernyejébe

Schiller s Goethe karjain;

S mint repül majd vissza édes feleihez,

A szelíd gerlice fészke kisdedihez

A szerelem szárnyain.

[1809]

BARÁTOM, A GONOSZ CAKÓ...

Barátom! a gonosz cakó megcsalt téged,

Hogy várt fiú helyett ismét leányt hozott.

Azért-e, hogy nem lelt a Minden méhében

Oly magvat, melly hozzád méltó lehetne.

- Nem mindenkor lel ám Kazinczyt a cakó! -

Vagy tán azért, hogy még ne légy vágyás nélkül,

Mert aki semmit sem kíván, nem boldog az.

Akármint van, nyugodj s örülj barátoddal!

Mert nékem a cakó ismét fiút hozott,

Ki oly hasonló hozzám, mint magam;

Zömök, szelíd, barna s gödörkés állú,

Hogy nagy poéta lesz, máris jelenti.

Mert mennél éhesb, annál szózatosb,

S mihelyt megtellik, néma, mint a hal.

Miért nem adhatom néked leánykádért!

Hogy ékes versedet megmenthetném vele,

S vágyásaid legfőbb pontját bétölthetném! -

Hagyján! Remélj! s versed tedd el jövendőre! -

Ne bántsd! Ily szépet változtatni bűn.

Ha kell, ha nem, kérlek, hadd úgy, amint van,

Tovább fog élni ez minden leányidnál.

[1809]

61

Berzsenyi versei

A SZONETTHEZ

Cypris rózsalehellete

Nemzett Laura ölén téged, alak Szonett!

Zengvén lelkes ezüstszavad,

Megnyílt a buta kor százados éjjele;

Hellász napja dicsőn derült,

S paeánt ömledezett a Capitolium.

Paeán! újra születsz nekünk

Ott, hol Koosz koszorús húga, az ősz Tokaj

A Bodrogra könyöklik, és

Eos lángjaival keble bujálkodik.

Hallom Dácia halmain,

Hallom zengeni már aeoli lantodat;

Fürtöd mádi aranygerezd

S tündöklő amazon-párta ölelgeti.

Üdvezllek, Helikon Kegye!

Jer, csókold, koszorúzd a te Kazinczydat!

Pólyád szebb örömébe mártsd

Lelkét, cyprusidat húrjaitól kizárd.

Múlass, zengj, enyelegj vele!

Vaucluse s Laura leend - Széphalom s Angyala...

[1809]

KAZINCZY FERENCNÉHEZ,

Szendrei Gróf Török Sophia Antoniához

Repdező kényeink rózsát legelésznek

E tündérkert képein;

S ah, ezek a lelkesb csókkal elenyésznek,

Csak árnyékot adnak az ölelő kéznek,

S tűnnek a szem könnyein.

Te, kedves Amazon, Kazinczym szép bére!

Öleled a Múzsákat.

Öleld! a Charisok legszebbik testvére

A Múzsa karján szed a dísz kellemére

Legigézőbb rózsákat:

Rózsákat, melyek nem a Hórák fürtjein

Nyílnak és elhervadnak,

Nem a deli termet múló szépségein,

Hanem a lelkeknek édes kötelein

A Lethéig virítnak.

Teremts Idáliát s Áont Széphalmodon

Égi harmóniával!

Eros amaranthja leng majd homlokodon,

S béfed Áon Kegye virágpályáidon

Elysium bájával.

62

Berzsenyi versei

Vegyítsd Kazinczydnak kevély koronáját

Szelíd myrtus-ágokkal;

Csókold vissza képén tavassza pompáját,

S zendítsd meg körülte az élet lármáját

Szerelmes alakokkal.

Úgy folyjon életed, mint híved éneke,

Édes symphoniákkal;

Takarjon virtusod angyali leplege,

Legyezzen Amathunt ambróziás ege

Nyájas Etéziákkal.

[1809]

A TUDOMÁNYOK

Allegoria Plato után

Midőn e földet elhagyá Saturnus,

S a nagy Minden keblébe rejtezett,

Két égi szűz maradt az embereknél:

A szent Igazság és a szűz Szemérem;

Kik mint az égnek hív küldöttjei,

A jámbor népek kormányit vezették.

Örök békesség és arany szabadság,

Víg ártatlanság s minden égi jók

Lakoztak vélek a boldog világban.

De a halandók csakhamar megúnták

Ezen jóltévő égi védeket;

Mert sokban ellentálltak a nagyoknak,

A büszke nagyravágyás kényeit

S a rút gonoszság titkos céljait,

Mint őrálló bírák, meggátolák;

Melyért is ők az emberek közül

Kizáratván, dicsőbb honjokba tértek.

Már így sokkal szebben folyt a világ.

Most a hatalmas már hatalmasabb lett,

A víg vigabbnak érezé magát,

A dús pediglen sokkal gazdagabbnak.

De csak rövid volt e hiú öröm.

A gyenge csakhamar kezdé érezni

Kevély nyomását a hatalmasoknak;

Az erő nemlétét pótolá ravaszság,

S rettentővé lett láthatlan keze;

A sok hasznos csekély romlása által

Kiszáradt a bőség s dúskálkodás ere;

Fortély ellen fortély, erőszak ellen erő,

És fegyver ellen fegyver volt szegezve:

S már-már kiveszni tért e balgatag faj.

63

Berzsenyi versei

De megszáná a földet Jupiter.

Menj! így szólítja bölcs lyányát, Minervát,

Menj! s hozz ki táram titkos rejtekéből

Észt s bölcsességet e vak fajzatoknak.

Nem észt, hanem ravaszságot lopott,

S csak azt adott nekik Japet fia;

S most a Szemérem és a szent Igazság,

Kiket nekik küldék, ím visszatértek.

Készült tehát az aegis asszonya

A bölcseség dicső szövétnekével

A földre szállni és az embereknek

A tudományok szent kincsét osztani,

S minthogy saját komolyságát tudá,

S a földi gyarlóságot ismeré:

Az ő ifjabb s vidámabb húgait,

A nyájas Múzsákat küldé elől,

Hogy készítsék kedves játékjaikkal

A vak, szilaj lelkekhez útjait.

Díszlett e mód. Mert ámbár voltak oly

Múzsák, kik a kedveskedést fölösleg

Űzvén, lettek nagyok kacérjai:

De mások, kik megtartották tovább is

Az ő mennyei ártatlanságjokat,

Az emberekbe szent szikrát leheltek,

Kikben tüstént gyulladt az aetheri rész,

Mely egy rokon kötél az égiekkel;

S hálás kezekkel kezdék elfogadni

Minerva égi áldomásait.

Most láták, hogy dobzódások veszély,

És a pusztítás ádáz balgatagság;

Hogy minden emberek csak egyneműek,

S minden közjó az egyesből ered!

Azolta van remény, hogy a halandók

Mennél több fényt nyernek Pallás kezéből,

Annál forróbban fogják majd ölelni

A szent Igazságot s a hív Szemérmet.

S akkor majd ismét Kronos boldogabb

Századja hozzánk visszatér az égből.

[1809]

A JÁMBORSÁG ÉS KÖZÉPSZER

Más az Atrídák ragyogó dagályát

Tarka pórázon mosolyogva nyögje,

S Tantalus-szájjal magas asztaloknál

Üljön epedve.

64

Berzsenyi versei

Oh ti, elrejtett kalyibák lakói,

Régi Jámborság s te, arany Középszer!

Üljetek mellém küszöbömre: vígan

Látlak, ölellek.

Üljetek mellém ösi tűzhelyemre!

S majd Szabínám hív keze-főzte mellett

Mártsatok vídám ajakat mosolygó

Bükkfa kupámba.

Aki keblében helyet ád tinéktek,

A szerencsének letapodja kényét;

S szíve épségét soha semmi bájszín

Tőrbe nem ejti.

Nem von az fényes rabigát nyakára,

Sem majomnévért kenyerét nem adja;

Kincseket sem gyűjt, hogy azokra árvák

Könnye kiáltson.

Tiszta lélekkel s megelégedéssel

Látja csűrében keze míve bérét;

S izzadásának gyönyörű gyümölcsét

Éli örömmel.

Nyájas orcával szegi meg falatját

A barátságnak s jövevény szegénynek;

S asztalánál, mint az öreg Philémon,

Égieket lát.

Háza szent templom, maga áldozópap,

És az áldásnak poharát kezében

Istenek töltik kimeríthetetlen

Égi itallal.

[1809]

ORCZY ÁRNYÉKÁHOZ

Mely méltó koszorút, mely diadalmi bért

Adjon néked örök míveidért hazád?

Oh bajnok s koronás mennyei Lantverő!

Voltaire érdeminek szép köszönet vala

Párizs tapsai közt a fejedelmi csók.

Petrarcát ragyogó győzedelem-szekér

Jutalmazta. Kinyílt a Capitolium

Hellas szűzeinek, mint mikor a világ

Hódítói előtt zengtenek ormai.

Hát néked, ki az ő útjaikon vezetsz

Minket Delphi magasb pálmavirányihoz,

Olly buzgón törekedsz s gátokat ostromolsz,

Hogy fáklyáddal egünk fellegeit higítsd,

És napját az idő lelke szerint emeld -

Néked vajjon ezért lészen-e pályabér?

65

Berzsenyi versei

Vagy tán csak csalatás minden előtörés?

E nép nem veti el már soha fékjeit,

S vak rögzése örök hályogiban marad?

Hagyján! aki ugy élt, mint te, s ugy énekelt,

Nem kér lelke hiú gyermeki bábokat;

Önnérzése dicső Pantheon annak és

A jók szíve alatt fennmaradand neve;

A némult ravatal zárait eltöri,

S a villámvezető sashoz emelkedik.

Nem halt meg, ki ugy élt, mint te, nagy Orczy, nem!

Általküzdi setét Aeacus öbleit;

Mint Alcides, erős fegyveri közt ledűl,

S a tűzből az Olymp lángküszöbére hág.

[1809]

A MÚZSÁHOZ

A te ernyődnek kies alkonyában

Andalog szívem, Helikon leánya!

Álmaim tündér ligetit te hímzed

Bájos ecsettel.

A szökő Hórák mosolyogva lengnek

Büszke hullámin magas énekednek,

S halhatatlanság koszorúi nyílnak

Könnyű nyomokban.

Megszeged reptét az örök tünésnek;

Néma hamvvedrek mohait biborral

Fested, és a bús ravatalba fényes

Életet öntesz.

A derék tőled nyeri szíve bérét.

Hector és Alcíd dalod égi szárnyán

Hágtak a Dörgő palotája ázur-

Bércein által.

A te berkedben szedi laurus-ágát

Théba föntzengő koszorúsa, Pindár

És az ömlő lant fejedelme, Flaccus

S Lesbos alakja.

Mély sugallásod kiemelt magamból,

Sátorod csendes kebelébe intett,

Hol Kazinczydnak keze szent örömmel

Nyújta borostyánt;

S Léthe áradt rám! elenyészik a föld,

Lelkes élettel ragad édenébe

Delius, s mellem magasabb erőkkel

Kezd dagadozni.

[1809]

66

Berzsenyi versei

GRÓF FESTETICS LÁSZLÓHOZ

1809

Kevély örömmel kérkedik a magyar

A Festetics név tölgykoszorúival;

Kevély örömmel látja rajtad

Híres atyád deli lelke mívét,

Nagyságos Ifjú! Bölcs nevelőd keze

Bélyegzi, látjuk, már feselő korod;

S méltó remekkel gazdagítja

Benned örök neve Pantheonját.

Dicső előkép várja figyelmedet.

Nagyságra hívnak minden előjelek,

S nem kétli Pannon, hogy te léssz majd

Legnemesebb fia, híve, dísze:

Akár szilaj mén vért s hadi port dagaszt

Alattad a megtört csatarend előtt,

Akár mosolygó Keszthelyedben

Élj az igaz nagyok enyhelyében.

Megnyilt előtted fényes Olympiád,

Indúlj vezéred zöld koszorús nyomán,

A nem halandók pályabérét

A haza szent keziből kinyemi.

A nagyra termett áldozatokban él.

Felmúlja bézárt léte határait,

A századok bús omladékin

Állva marad, s az örök tünésnek

Fennyen parancsol, s megtöri a halált.

Közlelkeket fojt a buta semmiség

A Tartarus mély tengerébe,

S híröket és nevöket kitörli.

A kincs ha bájol pórcsapodárokat,

Büszkén körülnéz a sybaríta kény.

Mint egy aranyborjút, imádják

A cudarok, de kacagja a bölcs.

A nagy csak a jók tiszteletére vágy,

Mellyet nem a fény bábja szerez, hanem

A virtus, amely nagy nemének

Címjeihez magasítja lelkét.

Ezt áldja méltán, s hirdeti a világ.

Minerva gyémánt aegise béfedi,

Mely Jupiter villáma mérgét,

Mint valamely buta zajt, elosztja.

[1809]

67

Berzsenyi versei

KAZINCZY FERENCHEZ

Az a józanság, mely elömli mívedet,

S melytől te félsz, nekem legszebb poézis.

Mit ér a szép virág gyümölcs nélkül?

Mit a bölcsesség a bézárt ajakban?

S ah, édes az nekem, midőn Kazinczy

Úgy szól, mint egy bölcsnek kell szólni honjához,

Midőn az erkölcs vész, s reánk veszélyt kiált.

Forrón magasztalod Zsibó díszeit,

Hogy a nagyság dicső példájával

A virtus magvát plántáld szívünkbe.

Majd, mint egy Sokrates, nyájas bölcsességgel,

Majd Flaccus lelkével s élesb kacajával

Dorgálod a vakság romlott korcsait,

Hogy a bolondság álképét levond,

S mint hajdan Rómának vigyázó Censora,

A közromlás ellen fegyvert szegezz.

Lelkedhez illő tárgy a nép erkölcse!

Az erkölcs-alkotó teremt népet,

Az erkölcs minden polgártestnek lelke,

E talpon áll létünk, alkotmányunk,

Ezen függ mind egyes, mind köz-szerencsénk;

Minden népek, kiket csak esmerünk

Most és a múlt kor történeteiben,

Az erkölccsel nőttek s viszont fogytak.

A fényüzés és a bujálkodás

A nagy polgártestben lassú méreg;

De illy csekély népben, mint a magyar,

Nemcsak betegség az, hanem halál.

Más nép erős temérdekségében,

Ezt a fekvés, amazt kereskedés

Gazdaggá és hatalmassá teszi:

De nékünk részünk mindezekben nincs.

Mi az hát, ami a magyart emelheti?

Valóban nem más, mint az ész s erkölcs:

Csak úgy állhat meg a mi kis testünk,

Ha az lélekkel s erővel teljes.

A régi jámbor erkölcset megúnták

Más népek is, szintúgy mint a magyar,

De azt azok más jókkal pótolják:

Az ész s a kéz míveltségével,

Mely által ők a legfőbb polcra hágtak.

De mi, kizárván minden régi díszt:

A spártai lelket s népi bélyegünket,

Melyekkel eddig e marok nép állott,

Mit nyertünk? tán cravátot s gillétet,

S más ily bolondság hitvány bábjait,

Melyekkel rút kacaj tárgyai lettünk?

68

Berzsenyi versei

- - Kérdezd az ily cravátos emberkét:

Ha ugy ohajt franc és anglus lenni,

Miért nem kedveli úgy a tudományokat,

Az elme s a kéz remekjeit,

Miért nem becsűli ő nyelvét és nemzetét

Ugy, mint azok, kiket rabul majmol?

Vagy tudja-é, midőn ezt nem teszi,

Mit és ki ellen vét? - Nem tudja, hidd el,

Mert Werbőcziben arról egy szó sincs,

Más könyv pedig nem kell gavallérnak.

Elég, ha tudja, hány faluja van,

S minden jobbágy helyétől hány robotja.

- Bétölti udvarát s jószágait

Százféle népek pórszemetjével.

Azt vélnéd, egy világgyőző király,

Kinek minden nép udvarlókat küld.

Pizseg körűlte ánglus, franc, olasz,

Ki mennél csúfosb, annál kedvesebb.

Magyar nem kell, mert a magyar bolond:

Nem tud pumit, szajkót tanítani,

És nem tud lopni, sem pillét vadászni,

S más illy nagy dolgokhoz nem alkalmas.

Kincsét ezen cudarkáknak hányja,

Részént pedig külföldön költi el;

Talán, mondom, hitében áll neki,

Hogy honjának csak egy fillért se adjon.

- - De mit nevetjük a fenét testünkben!

Hol ily kéz dúl a nép verejtékén:

Az ily bolondság ott nem gúnyolást,

Hanem bosszús siralmat érdemel!

A míveletlen föld csak gazt terem;

A lélek is csak ugy emelkedik

A józanság tisztább világához,

Ha a tudományok és isméretek

Tárából gazdag zsákmányt gyűjt magának.

Mit vársz olly agytól, melyben nincs egyéb,

Mint kártya, bor, pagát, szeles dagály?

Ne véld, hogy ez nagy polcának körét

Méltón betöltse; elszédűl azon,

Magán alúl esvén, sárban fertőzik,

Azt a tölt túrja, mely őtet táplálja,

S az áldás átokká válik kezében.

S nézd a Keszthely s a Cenk bölcs nagyjait,

Kikben Minervánk védjeit csókolja,

Mint ellenkeznek ezzel mindenben;

Mint terjesztnek fényes pályájokon

Áldást, dicsőséget magokra, honjokra!

Tudják, hogy a szent erkölcs törvénye

Nem más, mint önjavok feltétele;

Tudják, mi szolgál honjok javára;

69

Berzsenyi versei

Tudják, hogy a nemzetnek sorsával

Saját hasznok szoros függésben áll;

Tudják, hogy a hiú dagály s pazarlás

Nem fény, hanem ádáz bolondság:

S azon kincs, mely kezekre van bízva,

Nem bábra, nem cudar majmokra kél;

Hanem hazánk kincstárában nől,

S gazdag kamatját a közjó szedi.

Az ész minden! s ebből foly minden jó,

Nincs e nélkűl virtus, sem semmi boldogság.

Azért becsűli minden józan nép

Az ész szövétnekét gyújtó Minervát

S annak minden munkás tolmácsait;

Azért formálja a saját nyelvet,

Azért avatja azt Pallas szentségébe:

Mert a nélkűl remélni sem meri,

Hogy a józanság istenibb szavát

Az elbutult község megfoghassa.

Csak a magyar szunnyad mélly rögzésben,

Midőn minden népek felébrednek

Az égi szent paizs villámjára,

Nem fut versenyt a szent Olympián,

Csak a győzők pálmáit bámúlja.

Hányat találsz gazdagjaink között,

Kik áldozó kézzel járulnának

Hermionénk szentelt oltárához?

Hányat találsz, kik édes nyelvünket

Híven kegyelnék és buzgón ápolnák,

Hogy sírja szélin még egyszer szelíd

Szózatját, mint a haldokló hattyú,

Áon forrási közt elkezdené?

Miért? - azért-é, hogy nem érdemli?

Vagy hogy már éltéhez nem bízhatni?

Vakság! magáért nem kell azt becsűlnünk,

Hanem magunkért szükség gyámolnunk;

S ha eltörlődik e föld színéről,

Nem más, hanem hagymázunk törli el.

De félre mindezzel! ha Cato villám-

Szózatja s Pharsal vérpatakjai

A római lelket fel nem ébreszték;

Mit vívjak én, csekély, az ár ellen?

Az én szavam ki nem hat völgyemből

S a dúsokhoz fel nem lövelkedik.

Te, nagyfényű barátom s nagy díszem!

Te szólj, légy oly nagy ember, mint dallos!

Neked sajátod a nagyvilág nyelve,

S hol én tanácslok, ott parancsolsz te;

S ha bér helyett gyakran bürök vár is

E földön minden nagyra és bölcsre,

70

Berzsenyi versei

Szólj! és ne csüggedj a jók pályáján!

A virtus, hidd el, nem hiú agyváz,

Hanem boldogságunk védistene,

Mely a méltó bért a jóknak megadja

Még a tömlöcben s a kereszten is.

Te is megkóstolod szent nektárját

Mind itt, mind Orczyd s Rádayd keblén.

[1809. dec. 31.]

GRÓF TÖRÖK SOPHIEHEZ

mid ő n Goethe és Schiller munkáival ment Széphalomról Kázmérba Aki a Múzsát veszi útitársúl,

Mint te, szép vándor, kies annak útja;

A hideg pólus s szomorú sirokkó

Díszt nyer előtte.

Táncoló Hórák, nevető Napaeák,

Tegzes istenkék koszorús Kegyekkel,

Szózatos lombok mosolyogva intik

Ott is örömre.

A magányosság rideg alkonyában

Paphius fényes csalatásit éli;

Égi népekkel repes andalogva

Kronos ölébe.

Schillered s Goethéd Geniussza lengjen

Véled és fáklyás keze fedje pályád;

Mágiás képek s arany álmodások

Fátyola lepjen.

S mely Zephyr Ámor jegyesét emelte,

Az vigyen Téged, felölelve gyengén

Vissza hívedhez bibor illatok közt

Aetheri szárnyán.

[1810]

A MAGYAROKHOZ

Romlásnak indult hajdan erős magyar!

Nem látod, Árpád vére miként fajul?

Nem látod a bosszús egeknek

Ostorait nyomorult hazádon?

Nyolc századoknak vérzivatarja közt

Rongált Budának tornyai állanak,

Ámbár ezerszer vak tüzedben

Véreidet, magadat tiportad.

71

Berzsenyi versei

Elszórja, hidd el, mostani veszni tért

Erkölcsöd: undok vípera-fajzatok

Dúlják fel e várt, mely sok ádáz

Ostromokat mosolyogva nézett.

Nem ronthatott el tégedet egykoron

A vad tatár khán xerxesi tábora

S világot ostromló töröknek

Napkeletet leverő hatalma;

Nem fojthatott meg Zápolya öldöklő

Századja s titkos gyilkosaid keze,

A szent rokonvérbe feresztő

Visszavonás tüze közt megálltál:

Mert régi erkölcs s spártai férfikar

Küzdött s vezérlett fergetegid között;

Birkózva győztél, s Herculesként

Ércbuzogány rezegett kezedben.

Most lassu méreg, lassu halál emészt.

Nézd: a kevély tölgy, mellyet az éjszaki

Szélvész le nem dönt, benne termő

Férgek erős gyökerit megőrlik,

S egy gyenge széltől földre teríttetik!

Így minden ország támasza, talpköve

A tiszta erkölcs, melly ha megvész:

Róma ledűl, s rabigába görbed.

Mi a magyar most? - Rút sybaríta váz.

Letépte fényes nemzeti bélyegét,

S hazája feldúlt védfalából

Rak palotát heverőhelyének;

Eldődeinknek bajnoki köntösét

S nyelvét megúnván, rút idegent cserélt,

A nemzet őrlelkét tapodja,

Gyermeki báb puha szíve tárgya. -

Oh! más magyar kar mennyköve villogott

Atilla véres harcai közt, midőn

A fél világgal szembeszállott

Nemzeteket tapodó haragja.

Más néppel ontott bajnoki vért hazánk

Szerzője, Árpád a Duna partjain.

Oh! más magyarral verte vissza

Nagy Hunyadink Mahomet hatalmát!

De jaj! csak így jár minden az ég alatt!

Forgó viszontság járma alatt nyögünk,

Tündér szerencsénk kénye hány, vet,

Játszva emel, s mosolyogva ver le.

72

Berzsenyi versei

Felforgat a nagy századok érckeze

Mindent: ledűlt már a nemes Ílion,

A büszke Karthágó hatalma,

Róma s erős Babylon leomlott.

[1796-1810 között. Végleges formája: 1810]

WESSELÉNYI HAMVAIHOZ

Leomlom én is szent porodon, nemes!

A jókkal együtt könnyeket áldozok,

S hamvvedredet bús cyprusággal

Illeti Melpomeném zokogva.

Nem úgy jelentél meg te hazád egén,

Mint egy szökőfény, mely mosolyog s kivész,

Mint egy szivárvány, tarka párák

Kölcsönözött ragyogásaikkal:

Te, mint az orkán s mint az olympi láng,

Megráztad a gőztorlatok éjjelét,

S villámszavad megszégyeníté

A gonoszok s cudarok dagályát.

A jók csudáltak, mint az Egész javát

Titkon segítő mennyei tűneményt:

Neved, dicsőült Wesselényi,

Rettenetes vala és imádott.

Ritkán talál itt enyhelyet a derék,

A virtus útját szörnyetegek lesik,

Pályája küzdés; ámde végre

Talpa alá szegi a Chimaerát.

Mint hajdan a szép Aethra jeles fia,

Felbírtad ifjú karral az éktelen

Márványt; s atyáid pallosával

Győzödelem vezetett az égbe.

Tekints le hozzánk hős eleid közűl!

Lebegj körültünk, légy szeretett hazád

Védlelke, s oh, add vissza fényes

Díszeidet deli magzatodban!

[1810]

CYPRISHEZ

Cypris! ledűlök berkeid alkonyin,

S eldanlom első ömledezésimet,

Eldanlom, amelyekre engem

A szerelem s epedés tanított.

73

Berzsenyi versei

Lebegj körültem, Mennyei, oh, lebegj!

Varázsövednek bájival ékesíts,

Fedezz el ambrás lombjaiddal,

S Lolli szelíd keze nyújtsa bérem.

[1810]

ÉLETFILOZÓFIA

Én is örömre születtem

Arkádia berkében,

Rózsapárnán szenderegtem

Cypris ambrás ölében.

Az aranyszázad istene

Pásztorai közé kene.

Ah, de mint az aranyvilág,

A rózsakor elrepül!

Olympusra más isten hág,

S Dodona berke dördül.

Elvirít a szép kikelet,

S véle a hesperi liget.

Az enyém is elvirult már!

Pályám vége közelít;

Hol a gigászi Örök vár,

S chaoszában elmerít,

Mint egy cseppet az óceán,

Mint egy sóhajtást az orkán.

Légyen álom, légyen bíró,

Bátran megyek elébe,

Mint egy elfáradt utazó

A vadon enyhelyébe.

Mert ha bíró: nem furdal vád,

Mert ha álom: nyugalmat ád.

Ember voltam, csak gyarlóság

Létem fényes bélyege,

Ha virtusom nem hiúság,

Forró vérem melege,

Ha szívem nemesebben vert:

Önmagában méltó bért nyert.

Sírjak-e, hogy életemet

Jól használni nem tudtam,

S legkiesebb ösvényimet

Álmodozva folytattam?

Ha ezt újra elkezdhetném:

Ismét a múltat követném.

Az ifjúság örömeit

Lelkesedve öleltem,

De szívem szebb ösztöneit

Soha bé nem tölthettem.

74

Berzsenyi versei

Ithakám partját elértem:

S ah, hazámra nem ismértem!

Úgy éltem, hogy életemet

Visszaélni ne bánnám,

Úgy éltem, hogy életemet

Végezni ne fájlalnám;

Megcsókolgattam rózsáit,

Megizzadtam vaspályáit.

Láttam a mosolygó tavaszt,

Láttam az égető nyárt,

Láttam minden időszakaszt

S minden földi láthatárt:

Ha örök időket élnék,

Ezeknél többet nem érnék.

Tűnő éltem rövidségét

Én tehát nem siratom,

S a jövendő kétes képét

Előre nem borzadom,

Minden kornak van istene,

Nem zúgolódom ellene,

S kebelemben marasztom.

[1811]

A TÁNCOK

Nézd a tánc nemeit, mint festik játszi ecsettel

A népek lelkét s nemzetek ízleteit.

A német hármas lépéssel lejtve kering le,

S párját karja közé zárja s lebegve viszi.

Egyszerű a német mindenben, s csendesen örvend,

Egyet ölel mindig, s állhatatos szerető.

A gallus fellengve szökik, s enyelegve kacsingat,

Párt vált, csalfa kezet majd ide, majd oda nyújt:

Ez heves és virgonc, örömében gyermeki-nyájas,

Kényeiben repdez, s a szerelembe’ kalóz.

A magyar egy Pindár: valamerre ragadja negéde,

Lelkesedett tűzzel nyomja ki indulatit.

Majd lebegő szellő, szerelemre olvad epedve,

S búja hevét kényes mozdulatokba szövi;

Majd maga fellobbanva kiszáll a bajnoki táncra

(Megveti a lyánykát a diadalmi dagály),

S rengeti a földet: Kinizsit látsz véres ajakkal

A testhalmok közt ugrani hőseivel.

Titkos törvényit mesterség nem szedi rendbe,

Csak maga szab törvényt, s lelkesedése határt.

Ember az, aki magyar tánchoz jól terme, örüljön!

Férfierő s lelkes szikra feszíti erét.

[1811]

75

Berzsenyi versei

EMMIHEZ

Emmi! nékem sem fedi szívemet jég.

Láng az éneklő, heve forr dalában:

Ömledő bőség, magasabb csapongás

Önti ki lelkét.

Aki vért zengett s haragos Scamandert,

Aki a zordon Rhodopén parancsolt

Kőnek és vadnak s Rhadamanth kezének:

Hév szerető volt.

Dirce zengőjét, ki Olympiának

S Peliont égig ragadó gigásznak

Harcait dörgé: szerelem dagasztá

Cypris ölébe’.

S azt, ki ezt mérész utain követte,

S büszke reptével ragyogóbb vidékre

Hívta Rómának koszorús leányit,

Gratia szülte.

A lyrát felkent kezek érdekelték.

Húraim gyengék magas égi hanghoz,

A szelíd Paphus kiesébe’ nyögdel

Lesbosi hárfám.

Jer, vegyűlj hozzám epedő szavaddal,

Édes esdeklőm! öröm-ömledéssé

Olvad e bús dal, s koszorúzva dűlök

Gyenge öledbe.

Énekeld Charist velem és Diónét!

Ahol e kettő mosolyogva múlat,

Ott az ég, s minden kegyes Istenével

Harmoniát zeng.

[1811]

A balatoni nympha

GRÓF TELEKI LÁSZLÓHOZ

midőn a Balatonra szállott

Üdvezllek, Teleki, nádligetim között,

S vígan nyujtom ezen tölgykoszorút neked.

Vígan zengeti el nádsipom énekét,

S e szent csészevíz áldozik.

Hősek magva! nemed tiszteli a magyar.

Él még benned ama régi Szilágyi vér,

Melly Pannon letörött trónusa talpkövit

Még egyszer leraká dicsőn

Corvinban, ki hazánk Bellerophonja lett,

S a vakságba merült századok éjjelén

A mennyből lehozá Delphi szövétnekét,

S meggyujtá Buda ormain.

76

Berzsenyi versei

Ennek fénye fajod nemzeti bélyege.

Ez buzgatta ama főpapi lantverőt

Pécs szent erdeiben, szent palotáiban,

S ez gerjeszti te melledet.

Minos rejteke volt a te nagy iskolád:

A villám ura ott iktata Parthenon

Felsőbb pitvariba, s béavatott szemed

Függött Palladiumjain.

Láttad Deukaledon fennyen uralkodó

Hullámit s koronás Albion árbocit,

A bölcs nép felemelt lelke csudáit és

A törvény diadalmait.

Lásd e tájakat is, mellyeket e napon

Kormányodra bizott a haza istene;

Nézd a puszta virányt s tunguzi vad lakost

S a szörnyek fene nyomdokit. -

Nem tenger, nem egyéb helyhezet alkotá

A nagy népeket és nagy birodalmakat:

Minden nép, ha javát ismeri, nagy, szabad

S boldog minden időn s helyen.

A nép, hogyha szabad, s virtusi nincsenek,

Gyermek, mely keziben kést s üszököt visel;

S egy rút törpe, gigászkarddal: az éget, öl,

Ez vázkép, s kacagást okoz.

A fényes Latium s Spárta kevély feje

A virtus meredek bércein ötle fel;

Pallas fegyvere nyit útat oda, s lehull,

Amit nem fedez aegise.

Tedd a durva getát a Tiberishez, és

A hét hegy lakosit Bosporus öblihez:

Barlang lészen amott a Capitolium,

S itt új Róma emelkedik.

Menj! megcsillapodott a zaj előtted, és

Szendergő suhogás váltja fel a morajt;

Nézd, a kék Badacson lassu Favónt lehell,

S nem küzd a Tihany ősz foka.

[1812]

BÁRÓ PRÓNAY SÁNDORHOZ

Mint a szerencsés harcos Olympián,

Kit megtapsol egész Graecia, s Pindarus

Megzeng, magát félistenekhez

Méri, s az ég özönébe’ ferdik:

77

Berzsenyi versei

Mosolygva nézi lelkesedett szemem

A bajnok ragyogó szobrait és halált,

Miolta tőled pályabért nyert,

Oh haza bölcs fia! szűz Camoenám.

Győztem! lerázták combaim a fövényt,

Izzadt fürteimen szent olajág lebeg,

Nevem kiküzdém a homályból,

S általadám maradékaimnak.

Hová, hová ránt ömledező hevem?

Oh, érzem gyönyörű bérem egész becsét,

Érzem, tetőled nyerni laurust

Melly diadal s mi kevély dicsőség!

Tőled, ki a jót tiszteled és nemest,

S általhatsz az igazt fátyolozó szinen,

Mely annyi visszás képzetekkel

Tölti, zavarja szemünk homályát;

Tőled, ki pályánk tárgyait ismered,

És nagyfényü atyád s híres ipad szerént

Ösztönt, paizst, tőrt nyújtva munkálsz

A haza, nyelv s tudomány ügyében.

Jer, jer, borulj le Pythia zsámolyán,

S honnunk isteninek áldozatot vigyünk!

Te tulkokat, bort, drága myrrhát,

Én amarant-koszorút s virágot.

[1812]

A BONYHAI GROTTA

Lebegjenek, oh, grotta, feletted

Ölelkezve pálmák s myrtusok lombjai,

Hintsenek szent árnyékot körülted,

Hintsenek illatot Ilissus bokrai.

S ha majd csendes mohaidon ledül

A hérók leánya magányos óráin,

S a szebb lelkek gondjaiba merül,

Oh, fedezd könnyeit, s száritsd el orcáin.

S midőn karján „Melancholiámnak”

Az ének nektáros érzésére hevül,

Légy temploma a szelíd Múzsáknak,

S a szférák zengése ömledezzen körül.

[1814]

NAPOLEONHOZ

Nem te valál győző, hanem a kor lelke: szabadság,

Mellynek zászlóit hordta dicső sereged.

78

Berzsenyi versei

A népek fényes csalatásba merülve imádtak,

S a szent emberiség sorsa kezedbe került.

Ámde te azt tündér kényednek alája vetetted,

S isteni pálmádat váltja töviskoszorú.

Amely kéz fölemelt, az ver most porba viszontag:

Benned az emberiség ügye boszulva vagyon.

[1814]

BÁRÓ WESSELÉNYI MIKLÓS KÉPE

Mint az egekbe merült Aetnának az alja virányos,

S a tetején örökös tűzörvény s aetheri fagy küzd:

Arcaidat derülő tavaszod szép hajnala festi,

Jég fedi homlokodat, s láng csap ki komoly szemeidből. -

Erdély: mennyköveid forrnak bent, esküszöm, áldozz!

[1814]

A TEMETŐ

Elréműlve tekint, oh temető, reád

A tündér hatalom s a ragyogó dagály.

Látásodra szemek vázai s a világ

Álorcái lehullanak.

Te a durva tyrann bíborit elveted,

Mint a koldus utált élete terheit,

S a szent emberiség jussa szerint nekik

Egy rangot s nyugodalmat adsz.

Akit szíve emészt s elhagya a remény,

Annak még te reményt adsz s magas enyhülést.

Jer, adj nékem is, adj! ím, leereszkedem

Szentelt hantodon, s álmodok.

Mit? s hát kell-e nekem álmodozás, remény?

Agyváz altat-e vagy pólyadal engemet?

Oh, ismérem ezen phantomi lét körét,

S nem szédül küszöbén fejem!

Minden szál fű, virág, mellyre tekintek itt,

Érző szív vala, mely ömlede, mint enyim;

Minden porszem ugy élt, úgy szeretett s örült,

Mint e gerjedező kebel!

Minden kődarabon, melyre szemem vetem,

A nagy Persepol és Palmyra képe int;

Látom Théba kevély tornyait omlani

S a márvány Babylon falát.

Látom hangyabolyi míveidet, világ!

Mint szórja s temeti a nagy Örök keze,

Látom, hangyasereg! mint tusakodsz s tolongsz

Sírod partjain és porán.

79

Berzsenyi versei

Jertek, bámulatos bajnokok és nagyok!

S tí, kik nem meritek nézni az elmulást,

És tí porba nyögők, jertek ide, s velem

Élni s halni tanuljatok.

[1815]

BARÁTNÉMHOZ

Tudom, hogy a szív nem vigyáz tanácsra,

Kivált az első fájdalom hevén;

Csak könnyek és csak bús nyögések adnak

Szorult kebelnek édes enyhülést.

De hát te meddig sírsz még Dencsidért?

Mikor találsz te már vigasztalást?

Siralmaidban lát a felkelő nap,

Siralmaidban hágy, midőn leszáll,

Siránkozol, ha rózsát nyujt kezedbe,

S ha illatot hint rád a szép tavasz;

Dencsid keserged, amidőn az ősz

Lehelletével hervad a virány,

S előtted intve sárga lombja hull.

Nem így, barátném! van itt is határ,

Amellyet általhágni nem szabad.

Szép lélek, amelly könnyen kap sebet,

S a fájdalomnak önti könnyeit,

S magát kisírván szenved csendesen;

De kényes, amelly sebjét nem felejti,

Sem orvosolni nem bátor s kemény,

Hanem lecsügged, s önmagát emészti;

S hiú, ha még mély sebjével dicsekszik,

Ha fájdalomban édeset keres,

S veszett gyönyörré változtatja a kínt.

Tágúljon a szív könnyek által, amíg

Feszíti, fojtja a nyers fájdalom.

A férfiszem sem bírja könnyezetlen,

A bölcs is érzi a csapást, midőn

Szerelme édes lánca elszakad;

De már ha első kínjait kiforrta,

Az észnek égi balzsamát veszi.

Mi haszna vívjuk a kemény eget

S a bús koporsó gyémántzárait?

Nem hat siralmunk s jajszavunk oda!

Mi haszna sírsz hát, és miért siratjuk

Azt, aki békes révre jut korán,

Ki csak tavassza kellemit szedé,

S itt hagyta a tél puszta napjait?

80

Berzsenyi versei

Nem szívja többé Dencsid ajkidon

Az élet első gerjedelmeit,

Nem érzi többé csókjaid hevét,

Sziveddel öszve nem döbög szive:

De már nem érzi a fájdalmat is,

E földi élet számtalan veszélyit,

A test fenéit, a lélek dühét

S nem a halálnak irtózásait;

Nem játszik a sors kéjje ővele,

Sem a hatalmas durva büszkesége,

Nem csalja őtet áruló barát,

Szerelme kínja nem szakítja szívét,

S nem látja a bűn győzedelmeit.

Ki tudja éltünk számtalan csapásit

Leírni? Minden óra újakat szül,

Újabb veszélyt hoz minden percenet.

Itt a mosolygás sírással vegyül,

Itt minden édes mérget rejt magába,

S gigászi harcot minden nyúgalom.

Oh, hadd nyugodjék magzatod tehát

A boldogoknak csendes enyhelyén,

Túl a veszélyen s földi harcokon,

S fedezze béke kedves hamvait!

Követni fogjuk őtet nemsokára;

De már követjük és útban vagyunk!

Nem vesztjük azt el, újra megtaláljuk,

Csak egy kevéssé ment előbbre tőlünk.

[1812-1815 között]

DUKAI TAKÁCS JUDITHOZ

Hogy a szelíden érző szép nemet

Letiltva minden főbb pályáiról,

Guzsalyra, tőre kárhoztatni szokta

A férfitörvény, vajjon jól van-e?

Igen: ha az csak úgy tekintetik,

Mint ösztöninknek szenvedő edénye

S nyers kényeinknek játszó eszköze.

De hát csak erre vagynak-é teremtve

Azok, kik embert szülnek és nevelnek;

Kik életünknek gyönge bimbait

Dajkálva őrzik forró keblöken,

S véröknek édes nedviből itatják;

Kik szebb korunknak ékes napjain

Rózsás kötéllel kapcsolnak magokhoz

S lelkünket égi érzésben feresztik;

Kik ősz korunkban reszkető fejünket

Ismét ölökbe vészik s dajka-karral

Vezetnek éltünk véghatárihoz,

81

Berzsenyi versei

S ölelve tésznek a halál ölébe,

Míg ott is újra vélünk egyesülnek?

Oh, nagy s dicső cél van nekik feladva,

S rendeltetésök szebb, mint a miénk!

De mint mehetnek nagy pályájokon

Bevont szemekkel s békós lábakon?

S kivánhatunk-e tőlök oly csudát,

Hogy céljainknak megfeleljenek,

És lelkeinkkel öszvezengjenek,

Ha őket a vak gyermekségbe zárjuk?

A míveletlen föld csak gazt terem:

A lélek is csak úgy emelkedik

A virtusokhoz égi szárnyakon,

Ha delphi isten önt sugárt belé,

Mely úgy kifejti lelkünk díszeit,

Mint éltető nap a virágkebelt.

Midőn csapongva ömledő dalod

Klavírod érző hangjain lebeg,

Midőn nyilazva repdez ajkidon

Az ihletett szív s nyilt ész lángigéje,

Mely szívet-elmét egyaránt hevít:

Akkor, barátném, akkor érezem,

Mit veszte a föld durva gyermeke,

Hogy a Teremtő legbecsesb alakját,

Kinek kezébe szívünk adva van,

Játéka, kénye rabjává alázta!

Te megboszúlva méltóságtokat

Kihágsz nemednek szűk korlátiból,

Melyekbe zárva tartja vad nemem;

Kihágsz, s merészen fényesb útra térsz,

Melyen csak a nagy férfinyomdokok

Vezetnek a szép tiltott táj felé;

Hol a vakító fénybe vont igazság,

Ámbár szemünket kápráztatja is,

De megmutatja a virtusnak útját,

Melly halhatatlan istenekhez int;

S hol a poesis nyájas istenei,

Szemünkhez illő földi öltözetben,

Enyelgve zárnak karjaik közé,

S a symboláknak hímes fátyolában

Öleltetik meg a nagyot s dicsőt,

S belénk mosolygják rózsás szájaikkal

Az égi szikrát s égi tiszta kényt.

Érzed hatalmas ihletésöket,

S hevült kebelt nyitsz szép sugalmaiknak,

S mint a kalitka zárát elhagyó

S ismét szabadban lengő fülmile

Örömre gerjed, s harsány csattogással

Repül az erdők zöld árnyékiba,

82

Berzsenyi versei

S üdvezli a rég óhajtott galyakról

A tarka völgyet s virradó eget:

Meglelkesedve s égi szárnyra kelve

Lengsz vígan Áon szent virúlatin,

Hol a teremtő Pindar díthyrambja

Harsogva zúg le Pindus ormain,

S a gyönge Sappho esdeklő dala

Nyögdelve reszket gyenge húrjain;

Hol új meg újabb szépségek csudáit

Bájolva látja repdező szemed,

Hol új meg újabb zengzetű melosz

Lángolva járja általlelkedet

S zengésbe hozza gyenge lantodat.

De, oh leányka! még itt nincs határ!

A képzelődés szép játékai,

Az érzemények édes ömledési

Szépítik ámbár boldogságodat,

De nem tehetnek boldoggá magok.

Kettősen érzed a jót és gonoszt,

S a sorsnak ádáz kényén függ nyugalmad.

Nézd a magasban fénylő bölcseséget,

Körülragyogva csillagnimbuszával

Az istenelmek békes sátorában,

Hová nem érhet semmi földi tőr!

Ott, ott tanuld meg a bölcsek nyugalmát

Ismérni, s győzni a föld szörnyeit,

Indúlatinknak pusztító dühét

És a szerencse játékit nevetni,

Használni élted szűk kerületét

S bátran letenni a halál kezébe.

Int a dicső táj. Járd zengő ajakkal.

Vezessen érző kebled istene.

Ölelje myrtus barna fürtidet.

Az égi Múzsák s Grátiák ölén

Álmodd el élted rózsaálmait,

S védjen Minerva pályád zajjain,

Mint Áriont a tenger istenei,

Midőn zenegve szállt a delfinen.

[1815]

A PESTI MAGYAR TÁRSASÁGHOZ

Ki kétli s kérdi, hogy csak a dicső ész

Emel ki minket a barmok sorából?

Ki kétli azt, hogy minden érdemünk,

Minden szerencsénk ezzel nő s hanyatlik?

Az ész az isten, mely minket vezet,

Az ő szavára minden meghajul,

Hegyek lehullnak s olvadnak vizekké,

83

Berzsenyi versei

S örök helyéből a tenger kikél;

Ez alkot minden szépet és dicsőt,

Az egyes embert, mint a milliókat,

Ez áldja s égi boldogságra inti.

Miért utálja hát szövétnekét

Az ember, és mért nem terjeszti fényét

A vak halandók néma éjjelén?

Aegyptus áldott földje kérkedik

Az ész legelső nyílt virágival;

De ott fakadtak egyszersmind azokkal

A hit vakító szentelt maszlagi,

Melyek korunkig hintik mérgöket,

S örök zavarba dönték e világot.

Az ég ürébe felható tudós

Az égi zsákmányt barlangokba zárta,

S az embereknek bábot s vázt vetett,

Melyek vakabbá tették a vakot,

És a lenyügzött józan értelem

A szarvas isten áldozatja lett.

Így a görög nép s Róma bölcsesége,

Melyet csudálva tisztelünk ma is,

Csak a tudósok székiben lakott:

A nép szemébe nem hatott sugára,

Előtte el volt rejtve mindenütt,

Míg végre a vad barbarok dühétől

A föld szinéről eltörültetett.

Éj födte a föld pusztaságait,

Éj, melybe számos századok merültek.

S ha most azolta kezd is fényleni,

Mely szűk határba önthet áldva éltet,

S az éj csudái mint süvöltnek arra!

S hány népek élnek még ma is körültünk

- Tekintsük által a föld részeit -,

Kik a baromság aklában hevernek,

És semmi isten nem tekint ügyökre!

Ez istenének a barmot hiszi,

Imádja a föld ocsmány férgeit,

S azoknak embervérrel áldozik;

Emez vakító papjának ganéját

Mint szent ereklyét tisztelvén, eszi;

Amott az odvas fákban éhezik

Az embereknek görhes istene,

S a legnagyobb bűnt batkákért lemossa;

Imitt hamúban kotlik a herélt szent,

S bámészkodása istenné teszi;

Itt a mosódás módja szent titok,

S a fél világot embervérbe mártja,

Mert azt az egyik párt az ujjain,

Másik könyöknél szokta kezdeni,

84

Berzsenyi versei

Melyért is egymást öldözik halomra;

Ott a falukban s városok piarcin

Jár kóborolva a sok meztelen szent,

Szabad kezekkel élelmet rabol,

S az asszonyokba önti szent dühét,

S a férj, az égnek hálát adva, nézi,

Ha hitvesével szent bujálkodik.

Így a világnak legkiesb vidékit

Ádáz bolondság tölti, ostorozza,

S undok zsiványi barlanggá teszi;

Erynnis üszkét hányja városinkra,

Az öldöklő kést egyiránt fereszti

A reszkető ősz tűztelen szivébe

S az anyja keblén ácsorgó szopóba,

És csontjainkból trónust rak magának,

Melyet dög, inség, sárga félelem

S kínokkal élő bánat fog körül.

Hol van tehát a józan értelem,

Hol a tudósok annyi izzadása?

Remélhetünk-e vajjon jobb világot?

Gyaníthatunk-e olly időt, mikor

Az ész világa minden népeket

Megjózanít és öszveegyesít,

S kiirt közűlünk minden bűnt s gonoszt?

Reménylek. Amit század nem tehet,

Az ezredek majd megteendik azt.

De hinnem is kell; mert midőn, barátim!

Buzogni látom lelketek hevét,

Mely e nagy ügyre felken títeket,

S e szent szövetség láncába csatol,

Előre látom: mint terjesztitek

Hazánkban Delphi égi kincseit

S az értelemnek nagy törvényeit;

Előre látom: mint leheltek éltet

A sziklamellbe és a holt agyagba,

S mint jámborodnak a vadállatok

Előttetek, s mint omladoz rakásra

Az ész s igazság mennydörgő szavára

A zordon inség óriási tornya,

S mint hullanak le durva láncai.

Fogadjatok hát engem is, barátim!

Szent frígyetekbe; íme, esküszöm,

Hogy áldozatlan kézzel nem jövök:

S ha gerlicéim és virágaim

Kedvelni hajlandók az istenek,

Tömjényitekhez szívesen teszem.

[1815]

85

Berzsenyi versei

VITKOVICS MIHÁLYHOZ

Midőn mosolygó bölcsességedet

Belém enyelgi szép epistolád,

Melyet barátunk, Horvát érdemelt,

Melyben Horáccal fested a mezőt

S annak szelíden bájoló nyugalmát,

Vigabban érzek s boldogabb vagyok.

Szebbnek találom puszta lakhelyem,

Kertem virági szebben illatoznak,

Szebben nevetnek szőlőm fürtjei,

És kazlaimnak árnya hívesebb.

Igen, de minthogy minden verselők

Homér atyánktól fogva ekkorig

Falut dicsértek, engedd meg nekem,

Hogy én Budáról s Pestről énekeljek.

Midőn Budának roppant bércfokáról

Szédülve Pestnek tornyait tekintem

S a száz hajókat rengető Dunát,

A nagy Dunának tündér kertjeit

És a habokkal küzdő szép hidat,

Melyen zsibongva egy világ tolong;

Midőn körültem minden él s örül,

S újabb meg újabb érzelemre gyújt:

Itt a tanult kéz nagy remekjei,

Ott a dicső ész alkotásai

Az élet édes bájait mutatják,

S mindazt előttem testesülve látom,

Amit magamban csak képzelhetek:

Kívánhat-é még többeket szemem?

Hát amidőn majd véled s Helmeczinkkel

Virághoz együtt ballagunk karöltve,

S a bölcs öregtől új lelket veszünk!

Onnét tehozzád s nyájas asztalodhoz,

Hol a kinyílt szív s józan ész kinál,

S vidám szabadság s tréfa a szakács;

Ornnét Palinkhoz, Pécel dallosához

És mindazokhoz, kik barátaink,

S velünk egyenlőn tudnak érzeni.

Hol majd hazánknak ó s új dolgait,

Majd a világnak főbb történeteit

Száguldjuk által, és mustrára intjük

A föld királyit s büszke nagyjait;

Vagy majd Kopernik égi útjain

Vizsgáljuk e nagy Minden titkait,

És a világok systemáit oldjuk;

Majd a morálnak mély törvényein

Platónkkal újabb s szebb respublikákat

Alkotva, Solont s a dicső Lykurgust

Lehozzuk embert boldogítani.

86

Berzsenyi versei

Ha azt megúnjuk, mert mindent megún

Az ember, s édes a változtatás,

Szemünk legelhet Thespis bájvilágán

S a táncolóknak szárnyas rendein,

Szívünk örömre olvadozva repdez

A zengzeteknek szép koncertjein;

S ha kell, közel van kert, szőlő, liget,

Horáccal untig ott kapálhatunk,

S nevetni fognak ott is a bohók.

Mi kell tehát több? Élni és örülni

S használni célunk, nem pedig heverni;

S a bölcs nyugalma háboríthatatlan

A pesti bálban s csörtetés között,

Mint a magányos rejtek árnyain.

Nyugodni, enni, inni és alunni

Lehet mezőn is; oh, de mint örüljek

Fákkal, füvekkel, ökrökkel sokáig?

Csupán szememnek tárgyi mindezek.

Szivemnek ember és rokon kebel kell,

Kivel vegyítse érzeményeit;

Elmémnek elme, mely megértheti,

S melyben sugárit tűkröztetheti.

Van itt is ember, mondd, de millyen ember?

Inség, gonoszság néz ki vad szeméből,

S lesujt pipádért, hogyha nem vigyázsz,

Szemét sötétség, vállát terh sanyarja,

S utálja mindazt, aki boldogabb.

S mi szép mulatság látni izzadását?

Mi szép nekem még rajta szántanom,

S aszott kezéből lesni sültemet?

Nem szebb-e Pesten vígan perleni

Werbőczi hajló nyelvén, és merészen

A szent igazság mellett harcra kelni?

Barátom! a bölcs boldog mindenütt,

Az Hortobágyon, az Pesten, Budán,

Mert ő magával hordja kincseit;

De boldogabb ott mégis, hol körűlte

A nyájas élet hinti kellemeit,

És szíve, lelke tárgyát lelheti,

Mint hol magába zárva él magának,

S csak álma tündérképét kergeti,

Mint egy vadonban bujdosó fakír.

Rendeltetésünk nem magányos élet

S örök komolyság és elmélkedés,

Hanem barátság és társalkodás.

S nem a világi jókat megtagadni,

De józan ésszel vélek élni tudni

A bölcseségnek titka és jele.

87

Berzsenyi versei

Maradj s perelj te Pesten, s élj vidáman

Barátid édes társaságiban,

S ne kérj az égtől többet, mint adott.

Van annyi, mennyi kell, s ha ez kevés,

Kevés lesz a föld minden kincse is.

A vízikórság szomját el nem oltja

Minden Dunáknak s tengereknek árja;

S az ép gyomornak egy pohár elég.

Ha van mit ennünk, innunk és szeretnünk,

Ha józan elménk, s testünk nem beteg,

Kivánhatunk-e s lelhetünk-e több jót,

S adhatnak-é mást a királyi kincsek? -

Így ír, így érez, így él most barátod,

Ki téged, édes Miskám, megkeres

Az új Zephyrrel s első fülmilével,

S veled csevegni és nevetni fog.

[1815]

DÖBRENTEI GÁBORHOZ

Ne véld, barátom, hogy nyugalmamat

A sandaságnak gáncsa megzavarja;

Ismérem én azt, s megmosolygni szoktam,

Mint csürhe gyermek kámpolásait,

Midőn legázolt bábjait boszulja.

Nem úgy tanultam Sokjrat iskoláját,

Hogy a köz-ember változó eszének

S itéletének rabja lenne Múzsám.

Gúnyolja bízvást mívemet s gyalázza,

Galád szidalma rám homályt nem ejt,

Sőt a bohóktól kárhoztatni fény.

Azok, kik a szent Catot pökdözék,

S a bölcsek atyját méreggel megölték,

Élnek ma is még, s mérget öntve marják

Mindazt, ki odvok mellett elmegyen.

S csudáljuk-é, hogy ránk morogni mernek?

S gyűlöljük-é, hogy nem barátaink,

Kik önmagoknak ellenségeik,

S az istenekkel perbe szállni készek?

Vagy tán az orvos hagymázos betegjét

Üldözze azért, ha tőle öklözést kap?

Nem, mert az ember nem véthet, ha józan,

Minden gonoszság hagymázból ered.

Előbb lehetne a lángból víz és jég

S az égi fényből vastag éjszaka,

Mint a valódi bölcsből rút gonosz.

Az isteneknek egyik legnagyobb

Csudájok az, hogy szintugy lelkeink,

Mint arcainknak számtalan vonási

88

Berzsenyi versei

A milliók közt másokat ne leljék.

Miért utálnánk hát ezt és amazt,

Hogy teste-lelke hozzánk nem rokon?

Hiszen magától egyikünk se’ van.

Nézd, a tövis szúr, és csip a csalán,

S a gyenge rózsa illatot lehel.

Az emberekben végtelen különbség

S megérthetetlen visszás értelem van.

Ez a hiú fényt s rangokat vadássza,

Kucorgva koldul, s pénzen vesz tehert;

Emez dühödve pusztít, öl, rabol,

Az átok és jaj himnusz vad fülének,

S bünében virtust s érdemet keres!

Amaz magától s mástól megtagadva

Kuporja a pénzt, s hasznát nem veszi,

Mint a perúi rab, mindég aranyt ás,

S aranyja halmán izzad, éhezik;

S im ez becsülni a pénzt rútnak érzi,

Pazérlja, s fogytán a fejébe lő.

Így a tudósok tarka serge is

Bizarr agyakkal rakva, tömve van.

Az egyik a szent régiség barátja,

S utálja mindazt, ami új s nem ó:

A Himfy verse néki konyhadal,

Akárki mit mond, mert cadentiás.

A másik újat s csak honit szeret,

Kitiltja Hellász nyájas isteneit,

S igaz keresztény verseket kohol.

Van, aki minden új szót megkacag,

Ha azt tudóstól hallja s nem fonóktól,

Mert néki a nyelv csak fonóba’ készűl,

S ahhoz Kazinczy és Virág nem ért.

Van, aki mindég új szót fúr, farag,

A leghelyesbet százfelé csigázza,

S abból viaszként majd istent csinál,

Majd tücsköt, s azzal mint naggyal dicsekszik.

Van, aki mint egy szemtelen kofa,

Rohadt gyümölcsét lármásan dicséri,

S az átmenők közt majd ezt, majd amazt

Betyár gúnyokkal megtámadni kész,

És a becsűlet úgy hozván magával,

Üstökre, pofra kél akárkivel.

Elég. Az ember ahány, annyiféle,

S változhatatlan főbb vonásiban.

Ki gondja mindazt egy kaptára vonni?

Bárányt, oroszlánt egy rekeszbe zárni?

S ki gondja minden agynak tetszeni?

Elég, ha néktek tetszhetem, barátim!

Elég, ha célom s szívem tisztaságát

89

Berzsenyi versei

A józanabb rész érti és becsűli;

A részegekre nem figyelmezek.

S letettem ámbár lantomat kezemből,

Hogy kedvesimnek adjam éltemet,

S nyaram kalásszal biztató szakát

Telemre gyüjtve éldegeljem el;

De oh, nem élet a múzsátlan élet!

Maradjon a föld! minden kincse gőz.

Sietve térek vissza istenimhez,

Kik ifjuságom zöld virúlatin

Keblökbe zártak nektáros kezekkel,

S kik bár nem adnak kincset és hatalmat,

De megtanítnak vígan élni, halni

S nevetni a föld balgatagjait.

Nevesd te is, jer, őket; s vívj dicsően

Az éj süvöltő, vak hydráival!

Paizst s aranytőrt nyújt Apoll neked,

S veled buzogva felkél Wesselényid,

A szörny-ölőknek szörnyölő fia:

Lehull előtte majd egünk köde,

S paeánt riadnak Erdély bércei,

És én utánok zengetem dalom.

[1815]

VANDAL BÖLCSESÉG

A vandaloknak ferde bölcsesége

Ismét divatba jő s csudáltatik;

Ezek, hogy a nagy Rómát dőlni látták,

Vesztének abban lelték fő okát:

Hogy ottan ími és olvasni szoktak;

S ez okra nézve ők a könyveket

Elégeték mint ördögségeket:

S hogy most kiforrta Párizs régi mérgét,

Mi szülte azt más, mint könyvek s tudósok?

Égetni kell hát minden könyveket,

Égetni mindazt, aki gondol és lát!

Oh, vandaloknak sanda bölcsesége!

Méltó, királyi fülbe zengeni.

Tenéked a nagy Róma csüggedése

S Párizsnak ádáz harca egy eset?

Tenéked alma s makk egy fán terem? -

Hát vandalok közt nincs-e pártütés?

S nem félt-e Caesar a vad Galliától?

Hát a szeraillok öldöklései

És Ázsiának végtelen zavarja,

A Dózsa, Hóra gyilkos pórhada

Mind a tudósok s könyvek mívei?

Hát Prussziának s Bécsnek trónusát

Csak a vak észnek fékje tartja fent?

90

Berzsenyi versei

S azért nem omlik ott királyi vér?

S tán Angliának népe balgatag,

Azért parancsol a föld tengelyének?

Így van! ha szél fúj s fergeteg leend,

Ha a búzában konkoly és vadóc van,

Ha nyájainkat métely szállja meg,

S a szürke kanca vemhét elveti

Azt mind tudósok s könyvek mívelik.

Bölcsen! Dicsően! Ínach és Numa,

Ninus, Zoroaster így okoskodának,

Tehát mi is! - Oh, de nagy hézag ez!

A makkos ember és mi, nagy különbség!

A makkal elmult a szilaj szabadság,

Az ember önként hordja most nyügét,

A békes élet bájit ismeri,

S a marhafékre nincs szüksége többé.

Lám Títus, Aurél s Fridrik nem valának

Sem istenek, sem a Nap öccsei:

Imádtatának mégis a világtól;

De a tyrannok, bár istenfiaknak

Neveztetének, bárd alá jutának.

[1814-1815 között]

HELMECZI MIHÁLYHOZ

Mit írjak, édes Helmeczim, neked?

Nemes tüzedről énekeljek-é,

Vagy ifjúságod ért gyümölcsiről

S baráti szíved érzeményiről? -

Ha én terólad gondolkodni kezdek,

Csak egyet érzek, egyet gondolok,

Csak azt, barátom! hogy téged szeretlek;

Csak azt: hogy édes a szelíd barátság

Még akkor is, ha csak képét öleljük

Annak, kit óhajt szívünk messziről.

Ím, gyüjteménykém vedd baráti keggyel,

Érezze ismét gyámoló kezed:

S láttasd világgal, mint már láttatád.

Kevés virággal szerzi meg Camoenám. -

Oh! elvadulnak a komoly szemektől

Áon mosolygó gyenge szűzei,

Mint a szerelmek édes istenei.

Te még virágzol. Dőlj szép karjaikra!

S az égi nektárt idd rózsás ajakkal.

[1815 körül]

91

Berzsenyi versei

HIMNUSZ KESZTHELY ISTENEIHEZ

Ki zengi e nagy század erőseit

S omló trónusait? ki Agamemnonát

Korunknak s Aulis áldozatját

S Iphigenia szemérmes arcát?

Feldúlt világunk üszkeit, a Tridens

S villám ostromait, a lerogyott gigászt,

A megrepesztett Kalpe szirtját

Pindari láng-ajak ömledezze;

Ti, oh szelídebb égiek! akiket

Keszthely béavatott szent palotáiba,

Ti, éltető Ceres s dicsőebb

Lelket adó Helicon leányi!

Vidám avénám títeket énekel.

A szebb emberiség bennetek él s tenyész,

Ti adtok annak testi-lelki

Jobb eledelt s magas égi éltet.

Ceres! te hívtad erdeiből elől

A vadságba merült emberi nemzetet,

A makk s gyökér helyett az édes

Búzakalászt neki megmutattad.

A társas élet szent szövedékeit,

Az erkölcsi világ új elementumit

Te fűzted egy nagy kapcsolatba

Célra vivő örök ösztöninkkel.

Munkált az ember, s tárgyaihoz jutott:

Bátorságba’ szedé míve gyümölcseit,

Vígan, nyugodtan éle csendes

Sátoribann az arany világnak.

De még lefojtva szunnyada kebliben

A szebb aetheri rész: Múzsa! te illetéd

Nektáros ujjal égi lantod,

S zengzete gyúlt erein keresztűl.

Zúgván felébredt a lekötött erő,

S mint új lény, leveté állati nyűgeit,

S a még nem ismért lelki élet

Képei közt lebegett örömmel.

Főbb létre lobbant lelke feloldozá

A szép, jó s az igaz mennyei csírjait;

Zengtél! s körűlte új világ nyilt

S Elysion, szomorú vadonján.

Zengtél! s szivének húrjait illetéd:

Forró melle dagadt, homloka virrada,

Elméje szárnyalt, s a tudásnak

Békerülé sivatag határit.

92

Berzsenyi versei

Zengtél! s dalodra Théba felépüle,

S a boldog görög ég csillaga feltüne.

Te zengsz, ha Rómát a kerek föld

Rettegi, és te, ha azt lerontja;

Te zengsz, ha Franklin lelke, merész keze

Villámot leragad s sceptrumokat leránt,

Ha Newton és Kant a Teremtő

Titkait oldja, s világot alkot.

Kronos leánya! Delphi nagy istene!

Ti munkátok azon titkos örök kötél,

Mely a halandó port s az istent

Egy csuda mívbe csatolva tartja.

Oh, lakjatok hát e kies ég alatt,

Bájoljátok ide Enna virányait

És a virágzó Attikának

Hajdani szép ideit s Saturnust,

Hogy vérrel ázott századaink nyomán

A szent pálma arany bimbai nyiljanak,

S e kis magyar Weimar öléből

Lássa hazánk kiderűlni napját.

Oh, látja! s ím a harc deli nemzete,

Melly még csak hadi zajt esmere és halált,

Lerakja harsogó acélit

Színed előtt, ragyogó Napisten!

Lerakja s áldoz, s mint mikor a Bakonyt

Messzünnen riadó mennykövek és szelek

Csattogva rázzák, zeng fölötte

Tegzed aranynyila és az Aegis.

[1817. febr.]

FELSÉGES KIRÁLYUNKNAK

Keszthelyre váratásakor

Keszthely mosolygó völgyei, bércei!

Caesárunk közelít, hintsetek illatot;

Simulj tükörré, büszke Zengő,

S tükreidet biborozza Phoebus!

S ti, csendes ernyők pásztori! gyújtsatok

Tömjént hölgyeitek s gyermekitek között

Annak, ki gunyhótok paizzsa

S emberi jussaitoknak őre;

S ki, mint dicső nap fergetegink után,

Áldást szórva, körüljárja hazánk egét,

S amit levert a hosszu szélvész,

Újra felélteti égi tűzzel.

93

Berzsenyi versei

Örülj te is hát, Festetics, és pazarlj!

Mútasd: mint szereti a magyar a királyt;

Mutasd: hogy annak szíve, kincse

A haza s atyja kezébe’ vagynak;

Mutasd: hogy a szent honszeretet heve

S a jobbágyi szelíd tisztelet egybefér;

Mutasd: hogy e két virtus együtt

Tesz fejedelmeket és nagy embert.

[1817]

FELIRÁS

A királynak Keszthelyre érkezésére

Elszórta Filepnek rémítő flottáit,

Mint a világrázó Gallia dandárit

Az Úr lehellete.

Te zivatarid közt nőttél, mint Nagyanyád,

Mert égi nimbusszal fedezte koronád

A nép szeretete.

Vagy így:

Te zivatarid közt nőttél, mint Tréziánk,

Mert védangyalod volt, mint most Karolinánk:

A nép szeretete.

[1818]

BARÁTIMHOZ

Engem is üldöz az ég, a fátum, vagy görög Áte,

Amint azt nevezé egy ízbe’ Kazinczy szonettje.

Üldöz s faggata már pólyámban, faggat örökre,

Mint minden jámbor költőket s büszke genieket.

Mert én nem tudom azt, hogy az Átét gyártja a költő,

Vagy pedig a költőt gyártja - s bárdjával - az Áté?

De az igaz, hogy ezek nem ritkán esmerik egymást.

Mégis azonba’ nehéz őket jól összverimezni!

Ámde akármint van; nekem immár mérge nem árthat:

Mint egy vad karaib bajnok harsogja halottas

Énekit a kinzók keze közt mosolyogva, boszontva:

Durva csapási alatt énekre fakadva boszontom.

(Lelkem örök hideg így, de nyugodt, mint néma koporsóm,

Melybe se bú, se öröm nem reszketi szívemet által.)

Títeket elrezzent vázképe, barátim, ölembül!

Árthat-e még valamit? Van-e még több hátra, barátim?

Veszthet-e még valamit szívem, vagy nyerhet-e többé?

[1817. szeptember 8. után]

94

Berzsenyi versei

A KÖLTŐ ÉS A SORS

Honnét van, hogy az ég, a fátum vagy görög Áte

Majd minden jámbor költőt és büszke genieket

Annyira üldöz most, hogy azok majd mind siralommal

Töltik el a Helikont, s civakodnak fátumaikkal?

Én nem tudhatom azt; s hogy az Átét gyártja-e költő,

Vagy pedig a költőt gyártná bárdjával az Até,

Azt se tudom; de igaz, hogy azok jól esmerik egymást:

Mégis azonba’ nehéz őket jól öszveegyezni!

Ámde akármint van, zugolódnunk ellene nem kell,

Sőt mint a karaib bajnok harsogja halottas

Énekit a kinzók keze közt mosologva, boszontva,

Gyáva csapási alatt víg dalra fakasztva köszöntsük!

Zengj, mosolyogj neki, majd víg lantod táncra ragadja,

Mint Orpheus hajdan vadakat, fát, Thrácia bércét.

[1821. január 18. után]

FELSŐBÜKI NAGY BENEDEKHEZ

Oh te, ki mind névvel, mind testi s lelki kegyekkel

Áldott és Nagy vagy, deli ifjú, mint ki Athéne

Díszei közt paizsán viselé a mennyköves Ámort,

S mint ama nagy rokonod, ki javunkért megvet aranyfényt: Hozzád szól Múzsám. Illesd őt lángajakiddal,

Hogy hozzád bájló nyelveddel szólni tanuljon,

Nyelveddel, melyről diadal zeng, s mennykövez Ámor.

Menj, nagy pályádon fénnyel, hatalommal övedzve,

Mert az erény hatalom nélkül csak gyámtalan árva;

Öltöztesd fényben, hogy az álnok bukjon előtte.

Igy fogsz lenni hazád s fejedelmed híve, szabad bölcs.

Menj, de mutasd, hogy bölcs Montesquieu látta szivedben

Trézia bajnokait, mikoron koszorúzta dicsően,

Kik hont és koronát egy szívvel védni tanultak.

Férfiakat nemző Pannon szüle téged örömmel.

Törpét törpíthet, de nagyobbá tesz nagyot a polc,

Mely gyávát szédít, de mezítláb hág oda Cato.

Légy te Aristippus: bírj fényt, de ne bírjon az álfény.

Szent templommá lesz tündér palotája előtted,

Mint szent templom lőn kalibám, mikor abba beléptél,

S váteszi lélekkel láttam már büszke jövendőd.

[1821]

ELÉGIA

Gróf Festetics György hamvaira

Keszthelyi partnak evez ladikom, mosolyognak előmbe

A szeretett tájék öblei s árbocai.

Nyugszik az ég, lebegő zephyrek ringatva vezetnek,

Csak kebelem zajlik, s hányja halála jegét:

95

Berzsenyi versei

Hányja, midőn lehajult fővel révedre kiszállok,

S nyomdokidon, nagy Holt, nyögve előre megyek.

Minden mozdulatom közelebb visz szent tetemidhez,

S míveiden lebegő árnyad előmbe tünik.

Látlak, mint öleléd kegyes arccal, nyájas örömmel,

Akiket a szeretet nyílt kapuidba hoza;

Látlak, mint fogadád, szent csókkal megkoronázva

A piruló Múzsa gyermeki áldozatit.

Mint Görögországnak nagy démona gyermekalakban,

Gyermeki játékban alkota embereket,

Úgy te is ősz fővel közibénk enyelegve vegyültél,

S játszva nyitál pályát isteni célod előtt.

Míg mások honnunk javait vesztünkre kiszórják,

S a nemzet lelkét s életerét kiölik:

Te közibénk jöttél, s valamerre kifordula arcád,

Áldást hinte reánk, s életet önte belénk.

Mint egy hősi Pelops, oltárt, pályákat emeltél

A görög ég, Helikon hajdani isteninek.

Ünnepeket, muzsikát, táncot, játékokat adván,

A nagyot a széppel kedvesen összekötéd.

A zengőt koszorú emelé és gazdag ajándék,

Minden ideg kifeszült, s büszke futásnak eredt.

Így alkotta örök remekét amaz égi Lykurgus,

Amikor összeszedé Ilion énekeit;

Spárta szilaj lelkét, énekre tanítva, emelte,

S a dalok isteninek áldoza harcaiban;

Így született Hellász, így szülte az élisi pálma

A csuda helleneket s Pindarus énekeit.

Így született Korybant-zengzetben az égiek atyja,

Így hordott eledelt nékie méhe, galamb.

A buta nép e zajt látá s Amalthea tölgyét,

Látni a mennyrázót nem vala néki szeme.

Ámde ki föntjáró elmédnek látta arányit,

Nyájas alakjaiban látta nagy istenidet. -

Elfolya szép élted, s veled a szép gondolat eltűnt;

Mint ama gyenge virág, napja lehunyta után.

Eltűntél, de ha majd palotád márványi lehullnak,

S romjaiból valaha baglyok üvöltnek alá,

Mint a büszke Csobánc szomorú düledékin az útas

A múlt bajnoki kor képzeletébe mereng:

Így merül el majdan magasabb rémletben az érző,

Hamvaidon hálát, könnyeket adva, velem.

[1823]

AZ IFJÚSÁGHOZ

Elröpültél már, szeretett ifjúság!

Eljön a sok baj, és jő a sok aggság.

96

Berzsenyi versei

A vidám orcát halovány hidegség

Váltja fel gyorsan, s követ a betegség.

[1820 után]

A FÜREDI KÚTHOZ

Japet fiának sassa dulá vesém,

S a mennyből lehozott szikra emésztve ölt,

Midőn, dicső forrás, sebimre

Aeglei balzsamot áldva öntél.

Mint aki a szent Léthe vizébe néz,

Minden földi tehert róla lehullva lát,

S újjászületve nyílt karokkal

Elysion rokon árnyihoz lép:

Így adta vissza életadó ered,

Oh, kútfő, nekem az életet és reményt.

Így ébredék fel, s így ölelt meg

Partidon új öröm, új rokon kéz.

Itt leltem a jó Vajkit, az édes őszt,

Itt a téti szelíd énekelőt, ki már

A boldogult lelkek körében

Issza az ég örömit, jutalmát;

Kikhez vegyülve hársaid ernyein

A bús felleg alul hajnali pírjait

Az élet újra rám mosolygá,

S holt kebelem hideg éje virradt.

Itt leltem a széplelkü nemes magyart,

Pázmándit s szeretett szíve kegyes felét,

Ki vélem együtt cseppeidben

Enyhületet keresett magának.

Enyhítsd meg ezt is, a kora szenvedőt!

Márványoszlopidat felkoszortúzom ím,

Enyhítsd meg ezt is, mert ha szenved,

Nem leszek én is egész kigyógyult.

[1821-1823 között]

A POÉTA

Mint majd ha lelkünk Léthe vizébe néz,

Minden földi tehert róla lehullva lát,

S újjászületve, nyílt karokkal

Elysion rokon árnyihoz leng:

Így, aki Kastal vedreiből merít,

Új, tündéri világ bája ragadja el;

Magát felejtvén, élve meghal -

S egy melegebb nap alatt lel éltet.

97

Berzsenyi versei

Ott gerjed abban a csuda lángerő,

Onnét hinti alá égi virágait;

Ne nyúlj azokhoz durva kézzel:

Megfagy az égi hideg kezekben!

[1825 előtt]

A GENIÁLIS NÉP

Éveket átvirraszt a művész, mégse talál célt:

A geniális nép álmaiban kitanul.

Amit tegnap alig hallott, azt már ma tanítja:

Oh, mely kurta belűk a geniális urak!

[1821-1823 körül]

EGY PHILOLOGUSHOZ

A Tisza és Duna már Ádámtul fogva vegyülnek,

S öszveölelkezvén úgy válnak nagy Pelagusszá.

S te azokat papirosgáttal választod el, úgy-e?

Öszverohannak azok, gátat, gátlót lesodorva.

[1822-1823 körül]

A NÉMET ÉS MAGYAR IZLÉS

Vízbül sert pancsol, borbul puncsot s aszu bort főz,

Ökrébül disznót, a lóbul rest tehenet tesz,

Férfi köténybe’ gyarat, kötöget, fonogat, tyukot ültet,

A felesége kaszál, sapkába’, kalapba’ tobákol:

A német mindent mesterkél, pancsol, el is ront;

A magyar ellenben Természet gyermeke mindég,

S éppen azért szebb, jobb minden marhája, vagyonja.

A német hasznot les mindig. Szépre nem űgyel,

Nézd bár condráját talpátul fogva tetőig,

Mégis azonba’, ha szép akar olykor lenni, mivé lesz!

Hány csecse bokrétát tűz, s mint üti félre kalapját!

Tarka piros pántlik repdesnek előtte-utána,

A magyar a szépet nézi, s jól tudja, mi a szép,

Nézd bár condráját talpátul fogva tetőig:

Látol-e rajta, ha még gyerek is, nem férfihoz illőt?

S kérded-e még, Liebel, tőlem, mért büszke, szabad, vad?

[1822-1823 körül]

A SZONETT

Csengőkkel tele van füle, orra, kalapja, bokája,

S mely csuda: a táncost kötelén a pózna vezérli!

[1822-1823 körül]

98

Berzsenyi versei

A MAGYAR

Századokig küzdött ösi szent törvényei mellett,

Századokig nyugszik szép diadalma után.

Nagy volt a harcban, de nyugalma se rontja le lelkét,

Mert a természet önt bele férfierőt.

[1824 körül]

SZILÁGYI 1458-BAN

„Ledűlt Hunyaddal a haza védfala!”

Így zeng hősei közt a diadalmas ősz,

Körültüzelgve bús szemekkel

A had erős fiain, Szilágyi.

„Ledűlt, s az undok cimbora, láncait

Elszaggatva, kitör szent düledékein,

S habzó agyarral tölti újra

Béhegedett sebeinkre mérgét.

A tiszta ifjak lelke gyanútalan

Hódolt a gonoszok csalfa siralminak,

Kik mind Hunyadnak, mind hazánknak

Békepohárba halált adának.

Ezt nyerte a nagy hős atya, virtusán:

Megkímélte magas szívvel irígyeit,

Öngyermekébe döfte tőrét,

S a cudarok diadalt kacagnak.

Ezt nyerte a mi balga hitünk, midőn

Oly körmökre bizánk a haza zálogit,

Melyekre honnunk vére csorgott,

S hív Hunyadink vasa bélyeget vert.

A cselt utáló így veti gyilkosa

Hálójába magát: így fedi tornyait

Földünkön a bűn, míg Molochnak

Áldozik a nemes önmagával.

A virtus a jók horga, ha céltalan.

Féltünk rossz rokonink véribe’ fürdeni,

S a jóknak ártánk: az kegyetlen,

Aki szelíd, mikor ölni szentség.

A százfejű szörny új fejeket terem,

Posványával együtt vesztheti Hercules,

A gaz lenyesve még bujább lesz;

Irtani kell gyökerestűl a bűnt.

Így adta vissza Sylla az életet

Rómának, s így adom vissza hazámnak én.

Vértorral alkot új világot

Sylla-Szilágyi haragja: jertek!”

[1824 körül]

99

Berzsenyi versei

WESSELÉNYI, A NÁDOR, MURÁNYNÁL

Töredék

Mely édes andal int, Murány, feléd,

Midőn tetődre felvetem szemem!

A várvivásnak jöttem nézni tervét

S kimérni a tűz égi útjait,

És íme, mint egy elbájolt lovag,

Andalgva nézem a tündéri várt,

Andalgva látom ékes asszonyát.

Kit már feledni véltem évek óta,

Előmbe tűnni látom újolag;

Látom, miként őt láttam egykoron

A bajnok-ifjak büszke tánckörében

Lebegni pártás fővel a delit,

A nyílni kezdőt angyal-kellemében.

Döbbenve váltam tőle és szorongva:

De megpillantván újra kardomat,

A hősi szellem újra megragadt,

S vitt a dicsőség fényes útjain,

Vitt élni-halni bajnokok sorában.

És íme, már most mint dicső vezér,

Előtted állok, oh magas Murány,

Letörni ormod büszke tornyait,

Rabláncra fűzni ékes asszonyod

S rabláncra véle a pártos magyart.

(Meg-megállva s gondolkodva járdal)

Rabláncra téged, lelkes árva hölgy,

Rabláncra téged, édes árva hon!

(Gondolkodik)

Mi ez? mi új zaj dúlongat szivemben?

Oh érzem, a tiszt s a szív harca ez:

A szív fog, érzem, győzni tisztemen,

Kirántja győző kardomat kezemből,

És életemnek új irányt mutat.

[1825 körül]

A VIG CHLOE

„Húnyik a nap, pirul az ég,

Intesz, édes enyhelyem!

Megyek, megyek, ah, elég rég

Vonza feléd kebelem.

Te vagy az én kis világom,

Virágim szép ligete!

Gyermeki víg munkásságom

S elmém első képzete.

100

Berzsenyi versei

Hozzád jövök, ha szívemet

Aggodalom terheli,

Hozzád, ha rám öröm nevet,

S kezem lantját emeli.

Szép alakid szemlélete

Új világba andalít,

Nyílt kelyheid lehellete

Illatözönbe merít.

Itt élnek eltűnt rémeim

Gyermeki jelképekben,

S kedves titkos két betűim

A mindig zöld szívekben.

A bús ciprus árnyékában

Az urnák s nefelejcsek,

A két hív szivek láncában

A viola-bilincsek.

Így alkota ifjú lelkem

Egy szebb virányt magának,

Hol égi gyönyör s szerelem

Szebb rózsái nyílának. -

De csakhamar felriadtak

Rémledező szemeim,

S karom között eloszlottak

Tündér álomképeim.

Óh, mint sírtam, barátnéim,

A szerelem könnyeit!

Mint ittátok, virágaim,

Szívem égő csepjeit!

Hervadtatok, hervadtam én,

Míg rabláncom szaggatám,

Míg a csalfa, büszke remény

Bábjait elhányhatám.

Óh, nem jó halandó szemnek

Az eget megmutatni,

S a lepkeszárnyú gyermeknek

Égi szárnyakat adni.

Nehéz a mennyet elhagyni,

Pedig le kell hullanunk!

Jobb a hív földön maradni,

S rózsákat itt szaggatnunk.

Nem álmodni, hanem élni

Illik e szép világon:

Méh-ajakkal mézet lelni

Lehet minden virágon.

101

Berzsenyi versei

Egyik hervad, másik nyílik,

Mindenik csak tünemény;

Annak nyílik a legszebbik,

Aki szabad s víg, mint én.

Szabad pedig ki-ki lehet,

Míg fejét, - de hol vagyok?

Lilim még istenné tehet,

Legyen, legyen, hallgatok.”

[1825]

KÖLCSEY

Kölcsey, megmérted lattal, póznával, icével

Lelkemet, és keskeny űrbe, időbe dugád.

Ah, de segélj rajtam, ketrecben kotlani készül!

„Tollat az orrába!” - Zápokat adjon, ugy-e?

[1827]

ÚJ GÖRÖGORSZÁG

1825

A Múzsák s Charisok szép honját éjszaka fedte,

S templomi néma halál szomorú hajlékai lettek,

Büszke tatár lovagok patkói tüzelgtek az elszórt

Spárta, Athéne dicső körein már századok óta.

A földnek legszebb, legemeltebb népe bilincsben

Izzada; Solonnak szent hamvain égre sohajtva.

Mint mikor a vasból ordítva kiront az oroszlán,

S Núbia erdeiről iszonyún emlékezik és dúl:

Így riad álmából az eloltott hajdani Hellász,

Es Mahomet hadait tengerbe meríti örökre.

S íme, az ég kinyilék! százévek fedte porából

Felkele phoenixként maradékit védni Lykurgus,

S elszórt hamvaiból Marathon nagy bajnoki váltak.

Menjetek, oh Múzsák s Charisok, koszorúzva elejbek,

Hajdani napjaiban néktek tömjéneze Hellász.

[1827 körül]

ANGLIA

Ész, pénz ád mindent, de csak együtt osztanak áldást.

Nép esze a törvény, mely nélkűl pénze veszélyt hoz.

Míg törvényidnek hódolni fog, angol! a pénzed,

Addig hódol a pénz neked és pénzednek a tenger.

[1828]

102

Berzsenyi versei

HEKTOR BÚCSÚZÁSA

[Schiller után]

ANDROMACHE

Elmégy, Hektor, tőlem hát örökre

Oda, hol már Achilles fegyvere

Patroklusnak áldozik vérrel?

Ki fogja majd kisdedünk tanítni

Istent félni és dárdát hajítni,

Ha téged a bús Orcus elnyel?

HEKTOR

Drága hölgyem, parancsolj könnyeidnek,

Tisztem, tüzem engem harcba visznek,

Ezen karok őrzik Pergamust;

Tiértetek, hazánk isteniért

Bátran vívok, hősien ontok vért.

S nem rettegem a setét Orkust.

ANDROMACHE

Nem hallgatom többé kardod hangját,

Itt hever majd, rozsda rágja vasát,

S Priám bajnok nemzete kivész.

Oda mégy, hol nap többé nem ragyog.

A Kocytus bús vadonban jajog,

S szerelmed a Léthében enyész.

HEKTOR

Minden vágyam, minden érzeményem

A Léthe szent árjába merítem,

De hív szerelmemet nem.

Halld! az ádáz dulja már a falat,

Fűzd rám kardom, szüntesd fájdalmadat,

Hektor hal meg, de szerelme nem.

[1827-1830 körül]

SCHILLER

A legfőbbre akarsz törekedni hatalmas erőddel?

A legszélsőbbet ne tekíntsed azonba’ tetőnek,

Mert tetejére, középpontjára középut emelhet.

[1827-1830 között]

PLATON

Mennyi vajúdással nyítod, Lucina, ki méhét!

Nem csuda, így születik mindenkor minden idétlen.

[1827-1830 között]

103

Berzsenyi versei

HERDER

Hát az eposz mellett nyom téged, Herder, az álom?

„Normánnak rakiát töltsetek és aszubort.”

[1827-1830 között]

GRÓF MAILÁTH JÁNOSHOZ

Mailáth! poétád éneke leng feléd,

Nem mint a rohanó Vág, mikor árjait

A Kárpátok közt zúgva szórja,

Tört jeget és köveket sodorván;

Csak mint az alkony enyhületén kalász-

Párnáján pihenő lyányka szelíd dala

Üdvezli a várt est nyugalmát

S a hegyek ormai közt mosolygó

Holdat, midőn már csend fedi a mezőt,

S a pásztorkalibák gőze a völgybe szállt.

Mailáth! poétád napja húnyik,

S nem ragadoz dala árja többé

Tündér tükörben nyílt nekem a világ.

S mint egy Pygmalion szobra, ölem hevén

Életre gyúlni látsza honnom,

S annak ivá kebelem sugalmát.

Mellembe, mint egy Ilion éneke

Zengett a haza szent lángja; Olympia

Istenfiakkal küzdve tűnt fel

Isteni bájba merűlt szememnek.

Eltűnt a rémkép. Ámde ha szózatom

Szép lelkedre hatott, nem vala puszta hang,

Nem, mely tudatlan gyermek ajkán

Lelket emelt; koszorúm ne bánd meg!

S ha szépnek érzed férfias énekim,

Benned vagynak azok, benned a honni szív,

Melyet magasztalsz, benned a hív

Honszeretet daliás erénye.

Menj, énekeld hát e magas égi lényt!

Ezt harsogta örök Pindaros és Horác,

Ez isteníté a világnak

Hajdani váteszit és erősit;

S ez nyit nekünk, ím, élisi pályatért

Rákos hős mezején. Hallom a pályazajt

S a pályazajban Széchenyink hős

Hágdozatit, lova könnyű győztét.

Oh, énekeld őt, a diadal fiát!

Eurus szűlte pején mint viva, nyerve díjt;

[Mint áldozá fel ezreit, hogy

Ész müvein kecsesülne nyelvünk,]

104

Berzsenyi versei

Mely újra szülje a lerogyott magyart

S Pannon férfidiszét. Engem a villitánc

Int már; de honnom új virultán

Vert dalodat porom érzi majdan.

[1830]

EMLÉKKÖNYVBE

(Boday Amelie kisasszonynak, Halimbán)

Virulj Bódé szép völgyében,

Tartsd szívedet tisztán, épen,

Ép szívben virul az Éden.

[1831]

EMLÉKKÖNYVBE

Szeretet, Barátság, mint minden, mulandó,

De emlékezete, öröme állandó.

[1831 körül]

AZ IGAZI POÉZIS DICSÉRETE

Halljuk, miket mond a lekötött kalóz:

Tündér változatok műhelye a világ,

Mint a poézis bájalakja:

Ámde csak egy az igaz, nagy és jó,

Melynek mosolygó jelcime lett a szép,

Hogy mint a szerelem játszi gyönyör kezén

Folytassa titkon a teremtés

Műve örök folyamát gyönyörrel.

Ennek teremtő ihlete alkotá

Hellász rózsakorán a vidor életet,

Midőn mosolygó égieknek

Innepein lebegett az ének,

A szépet érző emberek ajkain,

Szívből szívbe gyönyört zengve s vidám erényt,

Midőn a nyájas áldozóknak

Nyájas örömbe’ jelent meg a menny;

Oh, a poézis rózsaszin ujjai

Fonják azt az öröm gyenge virágiból:

Örömre intve csalta össze

A vadonok ridegült lakóit. -

Most a halandó, mint ama büszke lyány,

Villámfénybe vonult isten ölén enyész:

A szent poézis néma hattyú,

S hallgat örökre hideg vizekben.

105

Berzsenyi versei

Szűnj meg te is hát zárt fület és kebelt

A szép ifju világ bájira inteni:

Halottas ének zúg felette,

Mint mikor Afrika sámielje

A port az éggel összezavarva dúl,

Forró porvihara fojtja az életet. -

Oh, a halandó lyányka szíve

Emberi szép kebelén viruljon,

Mint a mosolygó Hellenisé, midőn

A félisteneket szülte szerelmiben,

Gyönyörre nyílt szív nyíladozza

A szeretet csuda két virágit:

A szent poézist és a dicső erényt,

Melyek hajdan öröm ünnepivé kenék

A nagy görög nép boldog éltét,

S létrehozák örök ideálit.

[1832 körül]

106

Bessenyi válogatott költeményei

Bessenyei György válogatott költeményei

A HUNYADI LÁSZLÓ TRAGÉDIÁJA (1772)

TOLDALÉKÁNAK VERSEI

Aut prodesse volunt, aut

delectare poetae.

Aut simul et jucunda, et

idonea dicere vitae.

Horatius, De arte poetica.

333.

ESTVELI GONDOLAT

A nap meghevítvén egyszer nagy világát,

Hanyatlik egérül, s alá húzza magát.

Aranyos sugára a bércek hegyirül,

Lebegő árnyékkal térségeinkre dül,

Az égnek hívesült magas kárpitjai

Kékülnek s ragyognak nagy boltozatjai.

A lármás természet hunyhatja szemeit,

Álomra küldheti fáradt gyermekeit:

Feljő az hold, s fénylik halavány orcája,

Elcsendesedik rá a világ lármája.

Játékra ereszti csillagseregeit,

Lopdosván a napnak bujdosó fényjeit.

Én is a természet karjaira dűlvén,

Nagyon csendesedtem álmaimat szülvén.

Elragadtatását sejtettem lelkemnek,

Lármajában esvén érzékenységemnek.

Gondolataimbul elmém szárnyat fűzött,

Felkölt, repíttetett, s minden dolgot űzött.

Homályba volt bennem, honnan emelkedett,

S az észnek szelein széjjelereszkedett.

Ott, ahol a világ emelte trónusát,

S karjaira vette görög Homérusát,

Ott jelen meg hamar nyughatatlansága,

Nem engedvén nyugtát soha álmossága.

Itt a természetnek titkos homályjábul,

Világosság jön fel a földnek sárjábul.

1

Bessenyi válogatott költeményei

Az emberi lelkek tekintik nemeket,

Vizsgálják magokat, s nézik az egeket.

Keresik Istenek tűnő elméjekkel,

Számlálják fájdalmok érzékeny szívekkel.

A nagy magasságba emelik Jupitert,

Ki mennyköveivel a halandókhoz vert.

Tűznek, víznek, szélnek istenei lesznek,

Kik e földnek színén hasznot és kárt tesznek.

Vénus a szíveket veszi hatalmába,

Eget, földet, tengert elfáraszt jármába,

A természet kezdi hévségét érezni,

S titkos fájdalmába kebelét vérezni.

Elereszti Vénust szerelmes ölébül,

Ki parancsolni kezd aranyos egébül.

Győzhetetlen nyilat készít hatalmának,

Isteni erőt ad megvakult fiának,

Fényes fellegi közt leszáll Olimpusrul.

Széjjellövött nyila szentre, vitézre hull.

Hatalmátul egész világ gyötrettetik,

Mégis templomába neve tiszteltetik.

Márs kezd uralkodni a harc dühösségén,

Vérezvén oltárit nagy kegyetlenségén.

Dúlja világunkat, pusztít mindeneket,

Öldökli mérgével a tévedt népeket.

Neptúnus megindul búsult tengerein,

S nedves szekerébe utazik szelein.

Nagy harsogást csinál lármás habjaival,

Ver a fellegekhez zúgó halmaival.

A tudomány ekként rajzolja világát,

Törvényül adván ki az embernek magát.

Mindent harcnak csinál e nagy természetbe,

Mérget, veszedelmet teszen az életbe,

Minerva egyedül nyújtja segedelmét,

Örök boldogságra formálván kegyelmét.

Az ég és föld között békességet csinál,

Atyjának lelkénél kedvességet talál.

Tekinteti dorgál, noha igen csendes,

Ritkán mosolyodik, de mozgása rendes.

Így kezdte az ember isteni seregét

Formálni, mocskolván teremtője egét.

HOMÉRUS MÚZSÁJI után tévelyedvén,

Felment a fellegig, mindég emelkedvén.

Mint egy tévelygő láng, lelke úgy lebegett,

2

Bessenyi válogatott költeményei

Fenn a magasságban, mellybe kereskedett.

Isteni tanácsot csinált az egeken,

Ahonnan lecsapván, térjen, mélységeken

Poklokat is talált Akheronnak partján,

Bámítván nemzetét a Setétség Atyján.

Így kezd a tudomány világa felkelni,

Melybe minden dolgot egybe lehet lelni.

A világnak egyik trónusát így láttam,

Mellyhez a régiség szárnyán ragadtattam.

Végre ettül ismét magamhoz megtérvén,

Más részre indultam, főbb dolgokat érvén.

Homérust tévesztve Mózesre találok,

Ennek dolgaiba egy Istent csudálok.

Istent, ki régenten Sinai hegyérül,

Hírt adott népének dicső törvényérül,

Aki csipkebokor ágai közt égett

És a zsidóságnak hív vezérjévé lett.

Asszonytul származott; de örök valóság

S e terjedt mindenbe legfelsőbb méltóság.

Régen az Izráelt köd s tűz oszlopába

Vezette, harcolván velek a pusztába.

Születvén mint szegény, e földön utazott,

Vérivel dicsőült Atyjának áldozott.

Az egész világot megvette magának,

Mégsem nevez mindent elválasztottjának.

MÓZES csudáival kezdődött törvényje,

Formáltatván benne a világ reményje,

E' kezd világunkba nyugodalmat hozni

S az ember javáért önként. fáradozni.

Tudománya mint nap, úgy jő fel fényével,

Megigazít mindent dicső törvényjével.

Ez adja világát a fő tudománynak,

Urává tétetvén e nagy alkotmánynak,

Megmagyarázhatta egének titkait,

A gonoszság ellen meghagyván átkait.

Két személyt ad magán kívül ki Istennek,

Kiket urául vesz magával mindennek.

Egy teremt, más megvált, az harmadik szentel,

E nagy világ bennek mégis csak egyet lel.

Nem látja titkokat a por halandóság,

Elfogja szemeket itt az homályosság.

Hit kell e csudákhoz, hogy jól reménylhessünk,

S kínos életünkbe örömöt lelhessünk.

3

Bessenyi válogatott költeményei

E szent tudománynak tiszteljük homályját,

Hagyjuk el a világ büszke nyavalyáját.

A természet sokba vaknak tett bennünket,

Hallgassuk Istenünk, s érezzük szívünket.

Itt az elmélkedés bennem elsüllyedett,

De végre csak ugyan újonnan éledett.

Alig kelhetett fel, s Mahomet könyvére

Talált, ki világot húzott törvényére.

E büszke hitető és csalárd próféta,

Hogy az ég titkába belátott, azt mondta.

Új tudományokat formált dühössége,

Hitet, vallást osztott földi istensége.

Alacsony lelkébe haszontalanságát

Titkolta, törvényül adván hazugságát.

Úgy tartotta, hogy ő a természet felett

E világba porbul istenné is lehet.

És e nagy világnak örök Istenével,

Tanácsot indíthat majd hazug nyelvével.

Az örök rend ellen csudákat készített,

Szentháromság nélkül osztogatott hitet.

Majd egy kis világot csalt meg gonoszsága,

Hol ma is parancsol költ hatalmassága.

Ki magyarázhatná a tévelygéseket

Ott, hol csalni látjuk a dicső egeket?

Mindenütt tele van világunk lármával,

Szüntelen küszködik harcolván magával.

Köztök mennyi ember, annyi törvényt láttam,

S magam is sokakkal egyedül maradtam.

Ezeken járkálván egyszer gondolatom,

Hogy jöttem magamhoz, csak alig tudhatom.

Megtért hozzám elmém nagy utazásábul,

Törvényeket szülvén gondolkozásábul.

Mózes Istenével magát jóra hozta,

Ki e nagy világot egyedül dolgozta.

A MÁRIAVÖLGYI TISZTELENDŐ PAULINUS ATYÁKNAK

Amint napnyugotra Posonbul kitérünk,

Erdős hegyek s völgyes mezők közzé érünk.

A természet itt csak maga írta magát,

Nem igazította még mesterség dolgát.

Élő fáji alatt nyugosznak hegyei,

4

Bessenyi válogatott költeményei

Felhányt halmok nélkül hevernek mezei.

Ezek közt kedvembül alá s fel utazván,

Egy helyre találtam szememmel vigyázván.

Két erdős hegy közzé kellett ereszkedni,

Hol egy bús barlangba lehetett süllyedni.

Hogy az ereszkedő tetejére értem,

E szomorú völgynek formájára néztem.

Öszvenőtt bércecskék kerítették körül,

Hol az idő sokat borong s ritkán derül.

Ezek felett terhes fellegek utaznak,

Mellyek az erdőkre csendesen havaznak.

Öblökbe kóborol a szél csavarogva,

Alájok egy patak omlik le zuhogva.

Az hegyek tetején elterjedt élő fák,

Mintha barlangjokat köztök oltalmaznák,

Szomorún öltötték gallyjokat egymásba,

A völgyre úgy néznek mély gondolkodásba.

Ennek mélysége szép épületet formál,

Mely felett egy torony nagy hallgatással áll.

Régiséget mutat vén színe kívülrül,

A szél szomorúan bujkál fala körül.

Füstös köd terjedett széjjel el mellette,

Csendes homály borong a völgybe felette.

Bús szavát ha néha harangja hallatja,

Nyugovó barlangját szomorún zúgatja.

Alatta sok fejér papok gondolkoznak,

Kik imádságokkal szüntelen buzognak.

Ezek énekléshez kezdnek barlangjokban,

Zengnek, s az Isten van éneklő szájokban.

Áhitatosságok habzik ajakokon,

Nagy tisztesség látszik fejér szakállokon.

Kellemetes vénség vagyon életekbe,

Csendességgel élnek könyörgő helyekbe.

Áhitatossággal borong tekintetek,

Csak néznek, nem szólnak, s titkon gondol lelkek.

A sok imádságban előhajlott vállok,

Kívánságok mindég láncon hever nálok.

Ezek laknak az írt mély völgynek öblibe,

Melly mord falakkal áll a nézők elibe.

Barlangjokban alatt szorosan kell menni,

Hol mindent hallgatva lehet észrevenni.

Legelőször is egy hosszú boltozatot

Lehet látni, mellyet sok szent kép borított.

Aláment falai feketék, nedvesek,

Festett kárpitjai búsok és csendesek.

5

Bessenyi válogatott költeményei

Félelmes hallgatás származik csak tőlök,

Mert homályossággal jár a látás köztök.

Alig mer itt a szív magátul érezni,

Mindent a lélektül kell neki kérdezni.

Szomorú az elme képzelődésével,

Elváltozik a vér sebes érzésével.

Az örök valóság forgott itt eszembe,

Elhallgatott Vénus világi szívembe.

Ez helyrül földünknek veszélyes lármája,

Ádámnak megtiltott édes asszony fája

Számkivettetésbe küldettek örökre,

Hogy ne ronthassanak a buzgó szívekre.

Megjelenvén én is itt egy barátommal,

Mit láttam, megtartom azt gondolatommal.

AZ ELMÉRÜL

Mint egy kis szél, amelly tengereink mellett

Felkel s lengedezve jár az habok felett,

A kősziklán süvölt suhogó szárnyával,

A mélységbe mormol bús csavargásával,

Ha felemelkedik nagy hegyek tetején,

Nyugoszik a szörnyű kőszálaknak hegyén,

Innen az egekbe felkel süvöltéssel,

S úgy száll a völgyre le szép lengedezéssel,

Egyenlőül repdes tengeren, térségen,

A magas egekbe jár mint a mélységen,

Tűz, víz, fagy, setétség, sem nagy világosság

Neki, ha csavarog, nem alkalmatlanság;

Elmém! te is ekként jársz szívem tengerén,

Sok habokat csinálsz széjjelfolyó erén.

A magas egekbe mégy repüléseddel,

A mélységbe alájössz lebegéseddel,

Égünk, földünk között gyakran lengedezve

Függesz, e világot gondolattal nézve.

A dühös habokon serénységgel futhatsz,

Szörnyű bérceinkre sebességgel hághatsz.

Mennyet, földet, poklot, tengert öszvejárkálsz,

Mindenekrül gondolsz, valamit feltalálsz.

6

Bessenyi válogatott költeményei

Csudállatos elme, millyen valóságod,

Magyarázza voltod sok tulajdonságod.

Érzékenységeim a történetektül

Ha fellármáztatnak, mint dühös szelektül,

Szívemnek csatáján veled a változás

Olly, mint a habok közt csapdosó villámlás.

Gondolatod dörög, vele a szív habzik,

Fájdalmas érzése szüntelen változik.

Nem nyughatsz, mindenkor futkossz a világon,

Felakadsz, repdesvén, minden kicsiny dolgon.

Meddig akarsz menni már repüléseddel?

Feldúlhatsz-é mindent vakmerőségeddel?

Tudd meg, hogy te abbul semmit nem ismérhetsz,

Amit e világon járkálva fellelhetsz.

A teremtés könyve el van tőled tiltva.

El nem érhetsz soha te ide olvasva.

Igaz, e világba mindent általjárhatsz,

De afelől semmit meg nem magyarázhatsz.

Mennyire nem ragadsz vakmerőségeddel!

Semmit nem gondolsz már nagy csekélységeddel.

Mondd meg, micsoda az, honnan e nagy világ

Kijött, mint egy élő fábul valamelly ág?

Tudakozd PLÁTÓtul a mély természetet,

Magyarázza NEFTON az örök nagy rendet.

Mi módon dolgozik a természet belől,

Mikor származását hányja mindenfelől?

Magyarázza meg LOK, melly valóság vagy te,

S hol van egy plántának nevelő élete?

ARISTOTELES is mért nem mondhatja meg,

Hogy mint teremt újra tavaszt a lágy meleg?

Micsoda kerekek azok a mélységbe,

Amellyek forognak olly nagy serénységbe?

Ez mint egy óralánc fel nem húzattatik,

Szüntelenül forog, mégsem bomolhatik.

Csak aki teremtett, a' láthat ide bé

De egy halandó por soha nem jut mellé.

Elmém ne fárasszad itt nagyon magadat,

Ismérd meg vérembe alacsonyságodat.

Ne tedd bírájává léted e világnak,

Ne légy ítélője olly számos vallásnak.

Csudáld teremtődét, lásd meg kicsinységed,

Ne erőltesd sokra árnyék semmiséged.

Nézzed e világot, tanácskozz mindennel,

Csak ne háborodj meg soha az Istennel.

7

Bessenyi válogatott költeményei

Ne vádoljad eztet nagy teremtésébe,

Ki örökös marad dicsőült egébe.

Ennek kebelébül e világ elterjedt,

Belső részeiben a természet éledt.

Felettünk, alattunk, bennünk, mindenütt van,

Éljünk vagy múljunk bár, megmaradunk abban.

Ő terjeszkedett ki csak teremtésével,

Mindent magáért tart nagy Istenségével.

Ez az erő, nékünk úgy tetszik, sehol sincs,

De mégis szemléled, akármerre tekints.

Őtet csudáld, elmém, okoskodásodba,

Imádjad nagy voltát csak gondolatodba.

Úgy nézd ezt, mint léted véghetetlen atyját,

Vizsgáld természeted, s ne bántsd akaratját.

Gondolkozz józanon, vezéreld életed,

Elrendeli az ÚR holtom után léted.

Járjál egen, földön, vizsgálj mindeneket,

De soha ne ítélj magadtul lelkeket.

Repdestessen széjjel nyughatatlanságod,

De ne felejtsd soha nagy alacsonyságod.

Semmit nem ismérhetsz, alázd meg magadat,

Érzékenységimben őrizzed javadat.

Itt határoztatik édes nyugodalmad,

Ha ezek kínoznak, rád rohan fájdalmad.

Mint egy cifra árnyék, csak ollyformán habzol,

Érzékenységimben szüntelen változol.

Örömöm s fájdalmam rabja vagy létedbe,

Ezt kerülöd, amazt keresed éltedbe.

Ezek közt hánykódván, végre tőlem eltűnsz,

S gondolattal éltem vezérelni megszűnsz.

Visszafutsz a széjjelterjedt erősségbe,

Mindég lengedezel egy nagy Istenségbe,

Megtart e nagy erő belső része között,

Ki minden teremtést magába megőrzött.

Semmi nem múlhat el e nagy természetbe,

Csak változik, de megmarad az Istenbe.

AZ IFJÚSÁGNAK PANASZA

Tüzes ifjúságunk vigassága bomlik,

Életünk öröme lassan-lassan romlik.

8

Bessenyi válogatott költeményei

Bágyadott szívünknek pusztul nyájassága,

Hidegszik véribe, s lankad kívánsága.

Csendesedni kezd majd tüzes szelességünk.

Baját jelengeti tikkadt egészségünk,

Ifiúi erőnk fárad ereinkbe,

Mindég hidegülést érzünk heveinkbe.

Gyönyörűségünkbül buzog fel csömörünk,

Mindenkoron búra változik örömünk.

Gyermeki időnket mennyire hagytuk már!

Ifjúságunkban is számosodott a kár.

Ezelőtt boldogok, mindég nyájaskodtunk,

Vidám szíveinkkel vég nélkül mulattunk.

Már most természetünk nevelvén adóját,

Keserűvel főzi fel ajánlott javát.

Fogy lassan vigságunk; lankadnak tagaink,

Titkosok, ravaszok nyelvünkön szavaink.

Gyermek életemnek kedves esztendeit

Óhajtom, most látván éltemnek veszélyit.

Mostani életem tele mesterséggel,

Kívánságiban él, kínos nyereséggel.

Erejétül tovább fosztatik napokként,

Kedve, egészsége enyészik lassanként.

Gyönyörűséginktül fájdalmakat kapunk.

Minden nyájasságot végtére megununk.

Néha keseredvén, siratom életem,

Teréhnek találván mindenben a létem.

Ifjúságom feddem hasztalanságáért,

De megént ölelem sok nyájasságáért.

Mint az asszonynemet, mit futunk s kedvellünk,

Előlünk elvetünk, majd ismét ölelünk:

Ifiúságomat úgy tartom éltembe,

Alig tudom, vele mit tegyek vesztembe.

Néha haragomba akarnám múlását,

De megént változván kérem újulását.

Napjait, hogy múlnak, titkosan siratom,

Folyt gyönyörűségem szívemben óhajtom.

A repülő idő húz koporsóm felé,

Ah, mi módon kelljen dűlni ebbe belé!

ELRAGADTATÁS

Örökkévalóság, kútfeje mindennek!

Láthatatlan lelke a nagy természetnek!

9

Bessenyi válogatott költeményei

Kebeledbe miként formáltad világod?

Hol rejted s mutatod felső valóságod?

Ez az örök erő magába mozdulván,

Széjjelterjeszkedett a mindent alkotván.

Kebelébe tartja e nagy természetet,

Mellynek az ő lelke szabhatott csak rendet.

E világon körül elterjedett léte,

Semminek őrajta kívül nincs élete.

Egyedül egy kútfő, melly mindent nedvesít,

Szüntelen változtat, öl és elevenít.

Örökre megmarad benne nagy munkája,

Hol a természetnek egymást váltja faja.

Mi, emberek, mindég ezek közt forgódunk,

Mint gyertyák meggyúlunk, s akként ellobbanunk.

A világ lelkének miként van törvénye?

Emberi nemünknek hol állhat reménye?

Örökös nagy Isten! ki mindenütt terjedsz,

S tőlünk személyjedbe mégsem szemléltethetsz.

A benned teremtett természetbül szóllj ki,

Hadd legyen felőled mindennek egy hiti.

Miólta a széles dolgokba terjedtél,

Tőlünk attól fogva mindég kerestettél.

Vérit e nagy világ érted mennyit ontja!

Tetszésedet mégis nem határozhatja.

Micsoda egy ember, hogy megértsen téged?

S egészlen meglássa elterjedett lelked?

Ez a roppant világ nagy voltodat nézi,

De életét éned sokképpen intézi.

A teremtetésben csak egyforma létünk,

Hanem törvényinkkel ezerfélék lettünk.

Itt halandóságunk mindég téged keres,

Öli egymást, s a föld véritül még véres.

A természetet már érted sokszor dúlta,

Mégis magyarázni nagy voltod nem tudta.

A földnek négy része, melly fajával mozog,

Istenünkért más-más vallásokkal buzog.

Mózes, te jártál volt régen az Istennel,

Mért nem ismérkedtél hát meg minden néppel?

Honnan jött Mahomet elő egy világgal?

Ki harcra kiszállott a nagy igazsággal.

Rómára Kálvinus mi okbul támadott?

Mi az, amitül ő törvényeket adott?

Hol vagynak azok az híres pogány bölcsek,

Kik régen tartattak majd mint félistenek?

10

Bessenyi válogatott költeményei

Az Istent nem tudták, hogy van világába,

Kit mindenkor osztunk egy valóságába.

Ez örök mindennek füst okoskodásunk,

Csendesen nézi, hogy különböz vallásunk.

Egy bölcs eszével csak csudálkozni tanul,

Mellyel a mélységbe még alább, alább hull.

Meg nem magyarázza, millyen nagy Istene,

Hogy széles világunk, mint ő, csak úgy hinne.

Az örök valóság ismérteti magát,

Ámbár elrejtette dicső valóságát.

Ennek akaratját, tudom, mondja ki-ki,

Noha kárhoztatja ezt amannak hiti.

Miként írja magát a világnak lelke,

Aztat tanulja meg egy gondoló elme.

E nagy természetet, Isten! kebeledbe

Rázd meg, s világosítsd az embert öledbe.

Egyeztesd meg lelkek örök törvényeden,

Ne vérezzék egymást dicső tetszéseden.

Igazságod fényjét ereszd ki lelkedbül,

Villámlással verj le mennydörgő egedbül.

Mutasd az embernek, hogy benne lakozol,

És a természetbe soha nem változol.

Nem tudják kezeket kebelekbe vinni,

Törvényed ott nekik nem lehet meghinni.

Eget, földet futnak éretted szüntelen,

A régi bölcseket hányják szükségtelen.

Szóllj, kelj fel lelkünkbe, örökös valóság!

Mutasd, hol s mint vagyon bennünk az igazság.

Ne engedd; hogy tovább a világ mérgével

Magát érted tépvén, bosszantson vérével.

Utáltassad velünk a gyilkosságokat,

Ne öljünk kedvedért több ártatlanokat.

Amint isméreted belénk helyheztetted,

Az igaz vallással tartson abban lelked.

Töröld el világunk undok tévelygésit,

Rontsd el sok törvénynek ostoba intésit,

Itt mászkálunk együtt a nagy kevélységgel,

Büszkélkedünk, noha kínlódunk inséggel.

Ez igaz, e' gonosz, e' bölcs, e' tudatlan,

Ez haljon meg, vétett; éljen ez ártatlan.

Így ítélünk mindég, romlással építvén

Valóságot; s nyugtot sohol nem lelhetvén.

Nem tud már a világ eszével mit tenni,

Mindent lehet adni, mindent lehet venni.

11

Bessenyi válogatott költeményei

Mint tetszik, akképpen formálja törvényét,

Ki-ki csak magába éleszti reményét.

Verd meg világodat, véghetetlen Isten!

Ne legyen erőszak a nagy természeten.

Szüntelen pennával s fegyverrel harcolunk;

De nem tudjuk soha, miért vagdalkozunk.

Romlott emberi nem! nyugodjál magadban,

Ne dúld a világot hasztalanságodban.

Vezéreld életed józan törvényedbe,

Lásd meg, mi világit gondoló lelkedbe.

Szokásaink setét éjjelébe ne járj,

Minden költ törvénytül igazságot ne várj.

Józanodj végtére már tévelygésedbül,

Folytassad életed Istened- s lelkedbül.

Ne bámulj e világ részeg csudáira,

Ne hullasd könyvedet holtak hamvaira.

Járjad e föld színét csendesen elméddel,

S tanácskozzál titkon gondoló lelkeddel.

ÖRÖM

Ez egy nyájas gyermek, kacag szüntelenül,

Sokfelé enyeleg; soha veszteg nem ül.

Valamit előkap, mindenre ránevet,

S mulattatja magán a vidámult szívet.

SZÉPSÉG

Ez egy isteni kép díszes formájával,

Egyenes termete; nyájas orcájával.

Mosolygással teszi többnyire szavait,

Rendesen vonítja széjjel ajakait.

Az egészség látszik vidám személyjébül,

Öröme szökdös fel mellyére, szívébül.

Édes titok tetszik tündöklő szemébe.

Gyakran elsóhajtja magát nagy hevébe.

Mosolygást, játékot ereszt maga körül,

Úgy mozog lankadva, a szépségének örül.

12

Bessenyi válogatott költeményei

SZERELEM

Minden érzésünknek anyja a szerelem,

Ez olly nagy oltalom, melly nagy veszedelem.

Mind eget, mind földet bír hatalmassága,

Gyötrelmet, örömet osztogat vígsága.

MORDSÁG

Ez egy boglyás paraszt, az homloka ráncos,

Keresztül jár szeme, ábrázatja piszkos.

Szüntelen félrenéz; a világra mormol,

Valamihez férhet, mindent öszvekormol.

UTÁLAT

Ez egy megcsömörlött gyomor, melly émelyeg,

Hányás erőlteti, korog és kevereg,

Böfög, köpdös széjjel, mindenkor ökrendez,

Reszket, borzadozik s dideregve érez.

UNALOM

Nem egyéb közöttünk a rágó unalom,

Mint egy erőszakkal reánk vetett álom.

Mindenfelé tekint; szüntelenül forog,

Ásítoz, hánykódik s lassan csak úgy morog.

Mint a lomha gyermek, szemeit dörzsöli,

S orrábul a piszkot vinnyogva körmöli.

Mindenhez hozzákap; de álmos, s csak eldül,

Soha nem tudja, ha fekszik, jár-é vagy ül.

SUNDASÁG

Ez egy éjtszakákon kísértő boszorkány,

Ki mint a dühösség, veszett szemeket hány.

Csak úgy kuppaszkkodik, magát félrehúzza,

Mindég setétbe ül, s az orrát feldúzza.

13

Bessenyi válogatott költeményei

SZÉP ÉSZ

Ez egy szép képekkel kicifrázott szoba,

Villámlás jár benne, hangzik arany szava.

Változása mindég újult formát mutat,

Sugára a magas egekbe is felhat.

Gyémánttal tündöklik fejér fala körül,

Fényes ege benne mind szüntelen derül.

Mulattathat mindent, játékával nyájas,

Ideje töltése nála nem unalmas.

HÁZASSÁG

Pénz és szeretet kell a jó házassághoz,

Különben ha e' nincs, mindég gyötrelmet hoz.

BARÁTSÁG

Ha feltaláltatik köztünk a barátság,

E földön egészlen egy kicsiny mennyország.

HARAG

Ez egy forró fazék, mellybe a tűz buzog,

Hévsége szikrázik s szüntelenül mozog.

Ha mást nem égethet, magát széjjelfőzi,

S cserépjével mérges tüzét elöntözi.

SZEGÉNYSÉG

Ez egy búsult térség, puszta és fövenyes.

Tele van tövissel, száraz, hitván, szennyes.

Csak bús barlangjai csikorognak benne,

Hol a szükség semmit hasznára nem lelne.

Rút szelek bújdosnak repdeső fövenyén,

Aki benne bolyong, csak sínlik reményén.

14

Bessenyi válogatott költeményei

Éhség, rongy, gyalázat találtatnak rajta,

Hova a történet legtöbb embert hajta.

Világunk nagy része e térjen sóvárog,

Sív, rív s az avaron szomorún csavarog.

Itt csak a gazdagok átkoztatnak mindég,

Kiknél egy szegényült mindég kínos vendég.

A TISZÁNAK REGGELI GYÖNYÖRŰSÉGE

A Tiszának partján virradok meg egyszer,

Hol ifjú éltemben jártam sok ezerszer.

Az ég boltozatját kék szín táblájával,

Tüzesedni láttam napunk sugárával.

Mosolyodni kezd az hajnal világunkra,

Világosságot nyújt zsibbasztó álmunkra.

Az éjjeli ködök gőzölögni kezdnek,

Hegyeknek tövébe s völgyekbe rejteznek.

Innen eresztgetik felfelé párájok,

S a reggellel ekként közlik még homályjok.

A nyugodt természet kel, s kifújja magát.

Verődik álmábul; újrakezdi dolgát.

Még az erdők s hegyek homályba nyugodtak,

Hol napunk világát várván csak hallgattak.

Az álmos természet végtére megindul,

Élő fijajival munkájára mozdul.

Napunknak sugára terjeszkedik rajta,

Melly holdat, csillagot a tengerbe hajta.

Erdő s hegytetőket megaranyoz tüze,

Ragyog játékára az harmatnak vize.

Lesüllyedt az éjjel már ólombotjával,

A nap kezd ragyogni fényes világával.

Földünknek szélirül felszökött egére,

Űzi a setétet komor tengerére.

Nagy természetünkben kacagni kezd minden,

Mellynek nagy lármája elkezdődik renden:

Zendülnek az erdők sokféle hangokkal,

Szóllnak madarai a víg vadászokkal.

Jajdulnak a kopók; hangzik a kürt messze,

Bőgnek az élő fák, faldos ott a fejsze.

Az halász hajója harsog a vizeken,

Keresi prédáját e párás térjeken.

A sásas rétekre sok marhák veretnek,

15

Bessenyi válogatott költeményei

Rívó bőgései gyakran kettőztetnek.

Éh szájok a fűbe széjjelharácsolnak,

Furullyája zendül köztök pásztoroknak.

A Tisza partjárul ezeket szemlélvén,

Csendesen állottam mindennek örülvén.

E víznél kétfelől szörnyű jegenyefák

Nőttek, mellyek csaknem a felleget tartják.

Iszapos gyökerek mélyen ereszkedett,

Boglyas oldalokon kérgek repedezett.

Terjedt gallyjaikkal lefelé hajlanak,

S mintha szomjúznának, a vízekbe nyúlnak.

Nyájason zörgenek zöld s fejér levelek,

Melyeken csak lassan bujdosnak a szelek.

Ezek közt a Tisza foly csendességével,

S mintha gondolkozna, ollyan menésével.

Sárga tajtékjait formálja közepén,

Sok gallyak s levelek ballagnak a színén.

Sebes örvényei bujdosván magokba,

Zúgással ütköznek néhol a partokba,

Mellyek két részeken erdejek táplálják,

S a világ lármáját csendesen hallgatják.

A páros gerlicék szárnyok csattogtatva,

Repdesnek felettek magokat mulatva.

Vidámul a Tisza turbékolásokkal,

Mert szép lármát tesznek nagy csacsogásokkal.

A Tisza egy részin széles rétek vannak,

Honnan kiáltások hallik a darvaknak.

Ezeknek nagy szavok a magas egeket

Betöltvén, lármázzák érzékenységinket.

Sok hattyúk is nyúlnak a Tisza felett el,

Kik repülvén, tűnnnek szép süvöltésekkel.

Szárnyoknak különös kettős hangozása

Olly, mint a csehelő kopók kiáltása.

Több számos madarak zengenek ezentúl,

Mellyekbül a puskaszóra sok aláhull.

Illyen dolgok között szemlélvén a Tiszát,

Gyakran jártam által örvényes folyását.

Füzesei mellett sétáltam magamba,

Fövenyes lapályján, és gondolatomba

Szüntelen neveltem gyönyörűségemet,

Részegítvén vele érzékenységemet.

A tavaszi szagok orromba ütköztek,

Mellyeket magokkal hordoztak a szelek.

16

Bessenyi válogatott költeményei

Illyen az hely, ahol életre születtem,

S e nagy természetnek férfi tagja lettem.

AZ ESZTENDŐNEK NÉGY RÉSZEIRÜL

TAVASZ

Ez a természetet bölcsőbe mutatja,

Mellynek kisdedeit játszódva ringatja.

Mosolygással nézi zöldes öltözetét,

Virágokkal fűzi körül nagy kebelét.

A nap világára repdes plántáival,

Csendes szelek közt él nyájas fijaival.

Mint egy kicsiny gyermek, aki bölcsőjébe

Feloldatván szökdös anyjának ölébe:

Úgy tesz a szabadult természet tavasszal,

Melly aludván, most van ismét újulással.

A tavasz, e díszes szülő édesanya

Magát gyermekivel szépítni kívánja.

Nagy kedvességgel van kiderült ideje,

Zöld füvekkel borult játékos mezeje.

Virági lobognak kiesült térségén,

Mellynek a csendes szél jár egyenességén.

Szagoskodik széjjel, ajánlja illatját.

Gyémántszínre festi reggeli harmatját.

Virágos zöldségű völgyeket kerekít,

Mellybe igen kedves játékokat indít.

Híves patakokat ereszt az hegyekrül,

Örömöt, mosolygást hoz minden részekrül.

Lágymeleg egére pacsirtákat ereszt,

A zengésre bennek vidám kedvet éleszt.

Ezek a nap alatt csendesen lebegvén,

Mulattatnak mindent szépen énekelvén.

Alattok a szántók fütyörészve járnak,

S iga-marhájokra széjjel kiabálnak.

Az erdők zengenek víg madaraikkal,

Csördülnek gallyai futó vadaikkal;

Szép zúgó folyások szaladnak sok helyrül,

Vizek a virágos mezőkön elterül.

Itt a füvek között csak úgy csergedeznek,

Hol a kis madárkák csevegve ferednek.

Az hevült levegőég szüntelen mozog,

17

Bessenyi válogatott költeményei

Látszik, hogy futkároz s erdők hegyin lobog.

Közte bujdosnak a lengedező szelek,

Szárnyán visznek sok jó virágszagot velek.

Mindenütt élesztik az újult világot.

Hívessé tesznek sok pázsitos árnyékot.

Az állatok széjjel fajzani készülnek,

Barlangba rejteznek és fészekre ülnek.

Párjokat keresik széjjel kiabálva,

Hol megfutamodnak, hol hallgatnak állva.

Csupa szerelemmé válik a természet,

Melly a tavaszba olly nyájason tenyészhet.

Látás, hallás, érzés a szívre rohannak,

S a szaglás ízléssel benne csavarognak.

Mindenfelé nevet a sok elevenség,

Valamit láthatsz, mind kies gyönyörűség.

Így mulat a tavasz vidult életünkkel,

Gyengén nyájaskodván érzékeny szívünkkel.

NYÁR

Ha múlik a tavasz, rá nyár következik,

Melly gyümölcseivel gazdagon érkezik.

Nem nagy gyönyörűség látszik formájába,

De a világ éled készített javába.

Nincsen gyermeki kedv koros személyjébe,

Éltes férfijúhoz hasonlít színébe.

Dologra kiáltja az emberi nemet,

Mellynek gyümölcsével újra ad élelmet.

Süti a nap heve mezei munkásit,

Hallhatni sok sarlók sebes harsogásit.

Emberek lepik el a térjeket széjjel,

Kik közt a szekerek járnak nappal, éjjel.

Hordja takarmányját minden, erejével,

Ki-ki áztatván azt sok verejtékével.

Tüzessen süt a nap, lankadnak erdeink.

Sárgulván pusztulnak kirablott mezeink.

Bágyadnak a füvek, fejeket lehajtják,

A nyárnak nagy hevét el nem hordozhatják.

Éget a meleg ég embert, barmot, füvet,

Izzadtan keresi minden a friss vizet.

A megszáradt térség végtére elpusztul,

Mellyre a sok baromnyáj egybe kitóldul.

Ki-ki elhordotta rólla takarmányát,

Kapuk alá zárván keresett vagyonát.

18

Bessenyi válogatott költeményei

Mint egy csinos madárfészek, melly ezelőtt

Rendes üregjébe szép fijakkal megtőtt.

Egy ideig gazdag; de végre magábul

Eresztvén kincseit, üresen elpusztul:

Ekként gyümölcsivel a nyári mezőség

Pompáz, s utoljára lesz elpusztult térség,

Kóróji közt csak a sok kolompok dongnak,

Mellyek a legelő barmokrul hírt adnak.

Gyújtogatnak széjjel az henye pásztorok,

Pipáznak, danolnak, nincsen nehéz dolgok.

Ekként a mezőség elvesztvén javait,

Emberi nemünknek szünteti dolgait.

Azonban a csűrök koros gyermekekkel,

Körülveszik magok sok soros rendekkel.

Hevernek mellettek izmos asztagjai,

Eldűltek körültök megnyúlt kazaljai.

Pufog a tót széjjel csikorgó csépjével,

Izzad és küszködik a búza fejével.

Így a nyár megadván világának javát,

Őszül, s halálához készítgeti magát.

Zöldellik ugyan még néhol az erdőkrül,

S vidámnak is tetszik a kies berkekrül;

De öregségéhez mégis közel érvén,

Bágyad, a világnak adóját fizetvén.

Mint egy asszony, ki ha sok gyermekeket szül,

Megfárad, s véribe végtére lassan hül.

Így a nyár is magát ha kigyümölcsözte,

Idejét az ősznek általeresztette.

ŐSZ

A természet gyermek, s ifjú volt tavasszal,

Emberkorra jutott a gyümölcsös nyárral;

A deresült őszben öregszik meg végre,

Melly meglankadván jut erőtelenségre.

Szomorodik minden, ritkulnak az egek,

Hullott hó harmati ragyognak s jegesek.

Zúzmarával húznak be füveket, fákat,

Hideg ködök fedik a szőke halmokat.

A szél zuhogása nem hallik füveken,

Nemigen zöröghet a faleveleken.

Csak mormolva szalad a száraz ágakon,

Süvölt a térségbe tövisen s bokrokon.

19

Bessenyi válogatott költeményei

Az egész természet meghalaványodik,

Színe az hideggel őszül s ráncosodik.

Csendesek erdeink, sárgulnak bújokba,

Hullatják levelek gondolkozásokba.

Mellyek, hogy szárazak, szüntelen csörögnek,

S a bujdosó széllel alá s fel repdesnek.

Hideg ősz párákkal gőzölnek a tavak,

Fejér fellegekkel borongnak az havak.

Minden terméseket takarnak a téltül,

Hogy ne romoljanak fagyosult szelétül.

Mező térséginkrül pusztulnak a vadak,

Erdőre, nádakra, bércekre nyomulnak.

A gondos természet megfáradt, szunnyadoz,

Javait kiadta; nyugszik már s álmodoz.

Fejér koporsóba fekszik nyugalmára,

Mellyet a tél készít néki halálára.

Így az ősz, őszítvén e nagy természetet,

Elmúlik, s utánna húzza a rút telet.

TÉL

Ez a komor állat borzas nagy szőrével,

Lompos, s messze nyúlik gyapjas üstökével.

Jeges harmat fénylik deresült szakállán,

Havas fergeteget hoz meg fagyott vállán.

A fellegek öszveszorítják magokat,

Hullatják hegyekre, völgyekre havokat.

Elordítja magát észak ez havakra,

Kergeti szeleit fagyos világunkra.

Bőgnek ezek széjjel, mivel nem heverők,

Jegesedik minden; sikoltnak az erdők.

Fúvások hányatnak a kietlenségen,

Hó repdes csak széjjel a puszta térségen.

Mindenütt nyargalnak az északi szelek,

Havas s jeges essők kavarognak velek.

A zúgó patakok fagyva megnémulnak,

Vastag jegek alatt szöknek, hol elfúlnak.

Harsognak a zajok folyóvizeinkbe,

Farkasok ordítnak puszta mezeinkbe.

Megholt a természet; temetése vagyon,

A tél takarítja, s azért lármáz nagyon.

Magas élő fájink kopasz gallyjaikkal

Küszködnek a szelek lármás csatáikkal.

Észak talán azért fújta ki fajzatit,

Hogy verjék le a föld megvénült magzatit.

20

Bessenyi válogatott költeményei

De el nem érheti szeleivel végét,

Kineveti a föld rossz igyekezetét.

Felnyúlt bérceivel magas kőszálait,

Kebelébül széjjel kinőtt élő fáit

Gyökereknél tartva veti a szeleknek,

Hogy észak ne ártson harcával ezeknek.

Ekként teszi a tél mindenütt lármáját,

Aki csak eleven, érzi vele baját.

Fejérséget okoz földünk nagy térjének,

Hol az erdők barna színekkel hevernek.

A bércek teteje fejér homlokokkal

Fénylenek a napra, s ordas kőszálakkal,

Völgyekre lecsüggvén, éppen úgy tetszenek,

Mintha égbe s földbe a téltül szöknének.

Így a tél zúzzával világunk behúzza,

S az éhséggel hullott barmot széjjelnyúzza.

Nem zengnek erdeink szép madárszavakkal,

Csak csókák krákognak karón a varjakkal.

Nincsen gyönyörűség, a természet nyugszik,

Fagyos koporsója szüntelen havadzik.

Csak ablakainkrul nézzük egeinket,

S házi játékokkal tartjuk szíveinket.

AZ EMBERNEK PRÓBÁJA (1772)

TOLDALÉKÁNAK VERSEI

A LÉLEKRÜL

Egyedül lelkemnek titkába rejtezem,

S rabságát, hatalmát tőle megkérdezem.

Megnézem határit, hogy hol végeződnek,

S homályos térjeken melly felől kezdődnek.

Mondja meg, ki adta világos törvényét,

Mellyel bujdoshatja az egeknek fényét.

Napját mint hozza fel égő sugárival,

S hol homályosodik nagy éjtszakáival.

Mibe van igaza, mibe nem csalatik,

Hogy oktat törvénye, melly róla hallatik;

S mire szülte köztünk nemes szabadságát,

Mellybe formálhatja józan igazságát.

21

Bessenyi válogatott költeményei

Gondolkozó lélek, végy fel karjaidra,

Taníts meg magadba dicső munkáidra.

Tévedt világunknak részeg lármájátul

Rejtsük el magunkat, szaladjunk jármátul.

ISTENED országát csendesen keressük,

A tolvaj módikat gonoszságin lessük.

Magyarázzunk minden hamis törvényeket,

Verjük le az apró bálvány isteneket.

Az eltévelyedett embernek mutassuk

Hibájit; s miképpen cselekeszik, lássuk.

Engedd meg, hogy magam kebeledbe rejtvén,

Szólhassak belőled, törvényidet festvén.

E földön a lélek micsoda jót véljen?

Hogy annak voltárul elébb ne ítéljen.

Ha elvesszük tőle bíró hivatalát,

Miként bizonyítsa Istene hatalmát?

Amikor egy ember e világ térjére

Kiáll, s gondolkodik lelke erejére.

A lélek minden igazságnak bírája

Mindjárt hatalomrul ítél, melly teremtet,

S a terjedt minden nek örök Istene lett.

Egy ember a maga ismeretségével

Eget, földet fontol kis tehetségével;

Mert ha ítéletit Urán nem tehetné,

Annak valóságát fel sem is lelhetné.

Minden dolgot nékem kell elébb szemlélni:

Róla akként tudok jót, rosszat ítélni.

Hogyha természetünk veszti bizonyságát,

Ki látja meg az Úr örök igazságát?

A hív barátságba örömömet érzem,

S tovább, ki engedte e jót? azt kérdezem,

Nap, hold, csillag ragyog kék színén az égnek,

Tele van kincsekkel kebele a földnek.

Érzéseddel szedhetsz minden édességet,

Szemlélhedd szemeddel a nagy fényességet.

Egy világ terjedett látásod előtt el,

Ítéld meg, kicsoda parancsol ezekkel.

Van Isten! így kiált belőled a lélek,

Van nálam főbb erő! így szóllasz, mert élek:

Aki munkájának örökös ereje,

22

Bessenyi válogatott költeményei

Tökélletes, s minden teremtésnek feje.

Így ítélsz, hogy hihess egy nagy igazságot,

S ismérni tanulhasd a hatalmasságot.

De hatalom szerént senki Istenérül

Nem ítél, sem szólhat dicső törvényérül.

A mi ítéletünk csak esméretre van,

Nem tehetünk törvényt az Úr hatalmában.

De erős Istenünk mindent megnézhetett,

S azért isméretre nem is ítélhetett.

Az ő ítélete büntetést, jutalmat

Hoz, midőn tartatik, s úgy formál hatalmat.

A mi lelkünk pedig csak azon ítélhet,

Hogy mi lehet jó s rossz: hol sokképpen vélhet.

Így ő bírája lett ismeretségének,

Bizonyítván voltát örök Istenének.

Ki tudja rajzolni lelkének formáját?

Hogy megmutathassa titkos állapotját.

Éjtszaka álmaink, híg agyvelőnk mellett,

Miképpen lebegnek a csendes vér felett?

Vigyázását veszti okoskodó lelkünk,

És sok rút formákkal képzelődik bennünk.

Neki is, mint nekünk, éjjele támadhat,

Mellybe törvényirül józanon nem tudhat.

Vérünk futásával, mint a láng, fellobban,

Ha pedig szunnyadunk, setétül magában.

Villámlás, pára, tüz, kis sugár vagy csak szél?

Micsoda? hol mozog, s millyen dolgokkal él?

Hogy a hűlt tagokat boncoló orvasok

Ne felejtsék soha haszontalanságok,

Kik egy elrothadott testbe vizsgálódván

Elevent gyógyítnak, holtbul okoskodván.

Nézzék meg egy fáradt szívnek dobogását,

S belőle kihajtott vérinek folyását:

Hogy futkos páránkkal az éltető lélek?

S miként mesterkedik bennem, amíg élek?

Mit kíván, hogy velem jobban maradhasson,

S titkos útjaiba el ne változhasson?

Hagyjuk el az okost, keresse kenyerét:

Mi pedig kövessük a természet kezét.

Elrejtette voltunk törvényivel magát,

S neveti egy orvos kínos okosságát.

A lélek szüntelen dolgozik szívünkbe;

A szív, érzésivel, felszalad fejünkbe.

23

Bessenyi válogatott költeményei

Egyik másikának erejét megviszi,

Sok, hogy szíve, lelke egy, csaknem azt hiszi.

Gondolat és érzés egymásba tévedtek,

Öröm s fájdalomba egy törvénnyé lettek.

Miképpen formálják egymáshoz ereket,

Fejtse meg a tudós mély mesterségeket.

Haszontalan ezek titkáért fáradni,

Elég, hogy léteket nem lehet tagadni.

Amint a lélekrül titkosan érezünk,

Benne gondolatnál egyebet nem lelünk,

Az érzékenységek szívbül futnak belé,

Társul vette csak ez hív barátját mellé.

Különben ő maga nappal elmélkedés,

Éjtszakákon pedig csak csendes lebegés.

Legvéknyabb ereje a teremtetésnek,

Feje mind életnek, mind vélekedésnek.

Mikor titkon készült ezer gondolatom,

Azokat, hogy többet formáljak, elhajtom.

Miként múlik bennem a dolgozó lélek?

Mellybe gondolatot újonnan nevelek.

Mint az Óceánus habjait indítván

Szaladni láttatik széjjel hánykolódván,

Számtalan halmait lekapja magába,

S ismét új hegyeket vet háborújába:

Ekként a lélek is habjait emelvén

Mindenkor dagadoz, szüntelen süllyedvén.

Csupa gondolatbul készíti csatáját,

Mellyet éreznünk kell, nem látván formáját.

Mint egy tűnő hajó a szaladó vizen,

Úgy tetszik egy lélek csapkodni a véren.

Ha reá szél rohan, hánytatja hajóját,

Vervén oldalához körül apró habját:

Ekképpen a szív is ha sebesíttetik,

Felzúdult tengerén lelkünk repíttetik.

Vérünknek folyását nem vezérelhetjük,

Sem csavargásait el nem intézhetjük.

Mint a hegyek között nyargaló patakok,

Mellyek szabadosan kerülgetik magok:

Vérünk feléledvén e nagy természetbe,

Úgy jár törvény szerént egy eleven testbe.

Parancsolja néki valaki állását!

És ne engedje meg élete múlását!

Vagy midőn lefekszik estvére ágyába,

Kezdje el kergetni a vérit magába!

24

Bessenyi válogatott költeményei

Lábábul húzza fel hirtelen fejébe!

S fejébül eressze hirtelen mellyébe!

Így a léleknek is képzelődéseit

Igazgasd, ha alszol, s elmélkedéseit

Függeszd fel egészlen, amikor akarod!

Ne engedjed tőle üldöztetni álmod!

Nincsen hatalmadba a vér folyásával,

Lelkedet sem bírod gondolkozásával.

A vér a léleknél hatalmunktul szabadabb

Nem tehetünk ollyan törvényt hív vérünkbe,

Hogy egy részbe gyűljön egyedül testünkbe;

De lelkünket sokszor külön elrekesztvén,

Elvisszük magános dolgokba süllyesztvén,

Ide vagy amoda elvezérelhetjük,

De gondolatitul fel nem függeszthetjük.

Hogyha megrettenünk, vérünk nagyon indul,

S mint a bujaságba, tüzével felzúdul.

Itt természetivel változik munkája,

Más hatalmasságtul nem eredt igája.

Leülök s azt mondom: akarom, hogy vérem

Sebesebben folyjon. Célom el nem érem.

Mert ha természetem reá nem támasztom,

Magam hatalmával őt fel nem gyúlasztom.

A test, ha szerelmet gerjeszt, meghevesül,

És szunnyadott vére sebes folyásra dül.

De itt a természet rabságába esett,

S mind ember, mind lélek, mind szív foglyává lett.

És így valamikor nagy változást teszünk,

A vérünkbe elébb rabok s szolgák leszünk.

Hogyha pedig vérünk keményen gyúladott,

Amikor akartuk, le nem csillapodott.

Másképpen találjuk lelkünk hatalmunkba,

Mert ezt igazgatjuk gyakorta magunkba.

Leülök s akarok nagyon gondolkozni,

Kéntelen lesz lelkem mindjárt fáradozni.

Őtet akarattal így erőltethetjük,

S parancsolatunkat iránta tehetjük.

Hogyha nehézségrül titkon gondolkozunk,

Amikor akarjuk, mindjárt elváltozunk.

Nehéz gondolatink kiűzzük fejünkbül,

Elhajtjuk szabadon munkánkat lelkünkbül.

Tűzrül, vízrül, földrül egy szempillantásba

25

Bessenyi válogatott költeményei

Tesszük gondolatink hamar változásba;

De a vért ily könnyen hordozni nem lehet,

Hidegség s hévségre ő egybe nem mehet.

Amillyen szűnés nélkül foly a vér egy eleven

testbe: olly szüntelen repdes a lélek is

A vérnek, míg meleg, szüntelen folyni kell,

S úgy gondolat repdes mindég a lélekkel.

Sem egyik, sem másik nem múlatja dolgát,

Az Isten s Természet tettek rá csak igát.

Gondolatot, érzést kéntelen formálnak,

S mesterségeikkel így embert csinálnak.

Munkájok szaporább vagy csendesebb lehet,

De egyik is erén míg van, meg nem szűnhet.

Ekként rabságokat e nagy természetbe,

Meg nem tagadhatják, járván az életbe,

Hol az örök rendnek e világ rabja lett,

Mellybe nagy Istenünk egyenes törvényt tett.

A lélek, Isten s természet igazságán kívül

csupa halandó és teremtett emberi hatalom alatt, tulajdon maga belső igaz esméreti ellen rabságot nem szenyvedhet

Lelkemet leverni kicsoda akarja

Úgy, hogy szabadságát tőle eltakarja?

Természet? Isten vagy? hogy törvényt parancsolj,

Halandó valaki, és voltomba vádolj.

Szabhatsz-e lelkemnek rendet erőszakkal,

Megláncolhatod-é létét a barmokkal?

Ha ő gondolattal örök Istenéhez

Megindul és tűnik dicső kútfejéhez.

Eredj! menj utánna, verd le az egekbül!

S adj néki új törvényt halandó létedbül!

Ki kénszerít egy hű lelket gondolkozni?

Ki tud őhelyette az Úrnak áldozni?

Hogy legyen egy lélek erőszaknak rabja?

Miért vesszen benne szabad akaratja?

Pogányok cselekeszik, hogy az emberek lelkein

erőszakoskodjanak

Te Mahomet! millyen törvénybűl ítélhetsz?

S lélek ellen fegyvert millyen okbul vehetsz?

26

Bessenyi válogatott költeményei

Teveled tart-é csak tanácsot az Isten?

Adott-é hatalmat néked lelkeinken?

Honnan tudhatod azt, hogy lelkünk vesztettük?

S örök Istenünkhöz útunk tévesztettük?

Nézd, keresztyénségünk miként gondolkozik,

S az Úrnak micsoda módokon áldozik.

Majd meglátod magad, mint egy férget benne,

Hát alacsony lelked törvényünk hogy lenne?

Eredj! szégyenülj meg alacsonyságodba!

S ne rugdosd a szelet rút makacsságodba.

Elégedj meg te is részeg törvényeddel,

Ne lármázz ellenünk alacsony lelkeddel.

Akit ítélettel te bolondnak teszel,

Annak törvényibe te is bolond leszel.

Eszerént hol leljünk okost életünkbe,

S hogy legyünk szabadok gondoló lelkünkbe?

Menjünk s mutassuk meg, hogy az igazságba

Szabad akarat lett az emberi ágba.

Az örök Istenség, mint napfény s természet,

Minden teremtésre akképpen kiterjedt.

Ahol csak valami van, ott Isten beszél,

Mert erején kívül semmi lételt nem lél.

Nincs olly ember, ki nem formálná reményét,

A nap minden szemnek megmutatja fényét.

Valaki nézését ki kormányozhatja?

Másnak lehellését ki igazgathatja?

Minden szabadon néz s erejébül lehel,

Egy itt az isteni jóság mindenekkel.

Parancsoljon a te véred tenyészése

Az enyimnek, hogy ne lehessen érzése.

Te, ki a természet munkájává lettél,

Erős mestereden hatalmat hogy vettél?

Igazság, természet közöltetett velem,

Mint veled; s erőtlen mit tehetsz ellenem?

Így beszél a lélek, melly csak úgy engedhet,

Ha esmeretibe tetsző törvényt lelhet.

Amelly dolgot hihet, szabadon elveszi;

De mi ellene van, aztat félreteszi.

A lelket csupa emberi hatalom nem ítélheti

Itt méltóságárul szólok a léleknek,

S azért határt szabok a teremtetésnek,

E nemes dolognak olly nagy szabadsága,

27

Bessenyi válogatott költeményei

Hogy e földön sehol nem lehet rabsága.

Nevetem az egész világ ítéletét;

Ismérem voltomnak szabadd lett részét.

Ki ítél a földön halhatatlan lelket?

Ki hozza így alá közülünk az eget?

Mocsokkal illetném dicső Istenemet,

Ha itt ítéletre bocsátnám lelkemet.

Csak aki teremtett, az ollyan méltóság,

Kiből megítélhet egy Örök Igazság.

Nem vetem halandó alá itt magamat,

Isteni Igazság ítélje dolgomat.

Mivel az Isten magát mindenütt kinyilatkoztatta, mindenen szabadon ítélhet

Minden lélek látja a világot, hol él,

Mellybe törvényt, Istent akadály nélkül lél.

Valaki gondolhat, a természettel szól,

Szülessék északon, délen vagy akárhol:

Így Istenünk bíró lehet mindeneken,

Ki csendesen nyugszik a magas egeken.

Nem veszi ki ember pálcáját kezébül,

Hogy megítélhesse lelkünket székébül.

Jere most, halandó! tégy törvényt lelkemnek:

Parancsolj felőlem örök Istenemnek!

Hidd el, hogy aki ezt jól megesmérhette,

Dicső törvényivel ügyét végezhette.

A lélek szabad

Valaki a napnak világát láthatja,

S erejével testét maga hordozhatja,

Keletre, északra, délre, nyugotra fut;

Akármerre megyen, indul előtte út.

Tengeren, szárazon, hegyen, völgyön járhat,

Homokon, kősziklán dolgaira várhat.

Ekként mindenfelé s minden helyen mehet,

De mégis megmarad, ha vigyázó lehet.

Egy embert bércen, mást völgybe látsz állani,

Mindketten halandók, azt meg kell vallani.

Így lelkeink a megesmért igazságnál,

Sokfelé indulnak kicsiny világoknál.

Egyik Péterrel van, másik Pállal megyen,

E' térségen szalad; amaz áll egy hegyen.

Nemdenem egy napnál néznek-é mindketten?

28

Bessenyi válogatott költeményei

Kicsoda ítélhet itt az ember-tetten?

Így a lélek egyszer Istenét ismervén,

Szabadon fáradoz segedelmet kérvén.

Egyik nem eszik; ma rettegi Istenét,

Más eszik és másba keresi kegyelmét.

Az Istenhez mindég természetbül megyünk,

E világnak akármelly részébe legyünk.

A lélek dolgunk közt sok törvényt meghihet,

De kénszerítéssel hitet fel nem vehet.

Igazságot kíván gondolkozásába,

S úgy szab törvényeket okoskodásába.

PÁRIDES RÉZUSHOZ

Rézus! szenyvedésed tudva van előttem,

S ugyanazért érted nyughatatlan lettem.

Jól hallom szívednek titkos panaszait,

Melly hozzám sóhajtva küldözi jajait.

Mondd meg, hogy javadra mit tegyen szerelmem?

Melybe kettőztetik miattad félelmem.

Mi okból takarod tőlem gyötrelmedet,

Mért nem fedezed fel Atyádnak szívedet?

Hidd el azt, gyermekem, hogy még jobb barátod

Nállamnál a földnek színén nem találod.

Ifjú szerelmedet csak azért tiltottam,

Hogy állandóságod szívedbe próbáltam.

Edizát örökre éltednek engedem,

Soha hívségedet érte meg nem feddem.

Ha Atyád gyötrelmét magadba éreznéd,

Igaz hívségével, ezt nem cselekednéd.

Sijess hozzám, s öntsd ki ölembe szívedet,

Ne emészd árnyékkal tovább életedet.

Tudjad, hogy tenálad nélkül nem nyughatom,

Meghalok, ha szíved soká nem láthatom.

Igaz erkölcsödet mindenkor ismértem,

Érted az egeket titkon mennyit kértem!

Halld meg futásodba sóhajtásaimat,

Ne vesd meg utánnad küldött panaszimat.

Jere karjaimra! mindent megengedek,

Ha elfutsz, kínomból már fel nem éledek.

29

Bessenyi válogatott költeményei

RÉZUS PÁRIDESHEZ

Atyám! leveledet reszketéssel vettem,

Mellyet magyarázván, a földre verettem.

Elkövetett hibám fetrengve siratom,

Bolondulásomat gyötrelmim közt látom.

Tőled elszakadván egy szigetbe jöttem,

Nem tudom, mi okon, bujdosóvá lettem.

Itt fövenyes puszták és kietlenségek

Vannak, mellyek felett borongnak az egek.

Sovány szél sikoltoz széjjel az homokon,

Búson zúdul itt-ott a száraz bokrokon.

Fekete kősziklák lepték el ez helyet,

Mellyek állva s dűlve lakják a fövenyet.

Oroszlánok bőgnek párolgó öblökbül,

Iszonyú hangjokra a vér bennem meghül.

A tenger messzérül, fáradt habjaival

Utaz e partokhoz, futván tajtékjival.

A meredekségbe szomorún ütközik,

Mellynek hizakjiba csak titkon küszködik.

Más részrül a lapály fövenyekre szalad,

És a künn heverő kősziklákig halad.

Ködös térségein tévelyeg látásom,

Kietlen zúgását rettegi hallásom.

Néha a szelek közt vitorlákat látok,

De meg nem hallhatnak, hasztalan kiáltok.

Nem tudják, hogy fijad szerencsétlenné lett.

Kit hajótörése e szigetbe vetett.

Itt szenyvedek, Atyám, egyedül magamba,

Gondolkozom, sírok, s írok fájdalmamba.

Kínomat a jegyzőkönyvembe rajzolom,

Mellybe tévelygésem leírva vádolom.

Ha meghalok, s nállam szerencsésebb ember

Lesz, kit a háborús szél ez helyekre ver,

Legalább veszélyjét olvassa éltemnek,

Megvivén bánatom búsult nemzetemnek.

Ah! ha tudná minden, micsoda kínokkal

Vettettem ez helyre a tört árbocfákkal.

Atyám! mikor tőled haraggal kijöttem,

S elbúsulásomba a tengerhez mentem,

Néztem a hajókat, miként készülgettek,

Láttam vitorlájok, mellyek lengedeztek,

Gyötrelmeim között elszántam magamat,

Hogy csak a tengeren kezdem majd utamat.

El kell, mondom, szökni egy ollyan Atyátul,

30

Bessenyi válogatott költeményei

Aki az örömöt megtiltja fijátul.

Jegyesemmé lenni Edizát nem hagytad,

Végső akaratod ellene kiadtad.

Elviselhetetlen lett tovább életem,

Mihelyt szerelmemnek tárgyát elvesztettem.

Az helyet, hol lettem, látni nem akartam,

Mellyet hogy elhagyjak, hajóra futottam.

Annyi kínt éreztem, amennyit lehetett,

Az okosság rajtam már nem segíthetett.

Egy kereskedőhöz akadtam utamba,

Kinek barátjává lettem fájdalmamba.

Tengeri házába bevezet magával,

Indul nagy útjára e vízi igával.

Messze országoknak fordítja edényét,

Kéri az egektül biztató reményét.

A vasmacskák, mellyek feneken hallgattak,

S a köves homokba mélyen kapaszkodtak,

Mozdulnak álmokbul a sok rángatással,

Elhagyják vackokat, s jönnek csikorgással.

Kövecses markokat nyújtják a tengerbül,

Érkezéseikre az edény megrendül.

Ekkor kötelet is kezdenek rángatni

És sok vitorlákat szélnek igazgatni.

Megmozdul a hajó kezdetén útjának,

Dolgát általadja serény kormányának.

Nékidűl szokása szerint a tengernek,

Hasítja habjait e veszélyes térjnek.

Kétfelé ingadoz, dülöng árbocfája,

Kezdődik orránál harsogó lármája.

Lebeg a vitorla, játszik szeleivel,

Feszül, s gyakran pattog húzós kötelivel.

A város elsüllyedt félig szemem előtt,

Csak a füstöt néztem, melly belőle felkölt.

Némelly tornyok hegyit láttam homályosan,

Mellyek fenn állottak széjjel magánosan.

Búcsúmat ezerszer vettem falaiktul,

Láttam, hogy őértek könyvem ölemre hull.

Atyám, szerelmesem s olly sok társaságom

Elhagytam... elragadt tőlök bolondságom.

Tévelyegni kezdett szemem a tengeren,

Bujdosott nézése a szomorú egen.

Küszködvén látásom már a messzeséggel,

Sejtém, hogy egy hajó jön ránk sebességgel.

Nem tudtuk, mi okbul sijet úgy utánnunk,

Gondoltuk, nem lehet érte megállanunk.

31

Bessenyi válogatott költeményei

E postával küldted, Atyám, leveledet,

Mellybe visszahívtad hozzád gyermekedet.

Hozzánk jut az hajó, kiált, levelet nyújt

Egy férjfi, ki zúgó lapátjárul felnyúlt.

Behajítja hozzánk, Atyám, írásodat,

S fél halálra veri vele magzatodat.

Kezeim reszkettek, elmém tétovázott,

Látásom, hallásom, beszédem hibázott.

Még alig érkeztem leveled szemlélni,

Már hajós emberink elkezdettek félni.

Egy szomorú felleg bújt fel a tengerbül,

Nedves szeleivel a levegőég hül.

A tengernek térje lassan feketedik,

Emeli halmait, s mindég nevekedik.

Készül csatájához, várja ellenségét,

Szüli az utasnak keserves ínségét.

A felleg azonban nagy útját haladta,

Egy fekete éjjel jön zúgva alatta.

Villámlás csap belé néha mennydörgéssel.

Az ég és tenger költ ellenünk égéssel.

A lármázó szelek hajónkra rohannak,

Vitorlánk kötési felettünk csattognak.

Ordít az árbocfa, irtóztat szavával,

Kiáltja veszélyünk rémítő hangjával.

Bolondul a tenger, szórja nagy habjait,

Fenekén álmokbul felveri halait.

Kapdos a felleghez, vicsorgatja fogát,

Dűl a kőszikláknak, széjjelveri magát.

Setétség, villámlás, csattogó mennydörgés,

Háborodott tenger, dúló mennykő égés.

Mennyi veszedelem egy halandó felett,

Ki igaz atyjának elpártolt fija lett.

Késő volt már visszamennem az helyekre,

Honnan elindultam e kínos térjekre.

Ragadtatik hajónk a veszedelmektül,

Hol a fellegbe jár, hol a mélységbe ül.

Végre egy kőszikla hegyire vettetik,

Mellyen a haboktul százfelé veretik.

Ekkor karjaimmal egy deszkára kaptam,

S veszedelmem között ez helyre hányattam.

Hol most történetem keservemmel írom,

És megtett hibámat halálomig sírom.

Merjem-é remélni, Atyám! hogy láthatlak?

S az halandók között még feltalálhatlak?

Ki jön e szigetbe, ki engem felleljen?

32

Bessenyi válogatott költeményei

Hogy veszedelmembül hazavezéreljen.

Az halálra kell itt elszánni magamat,

De leírom elébb megesett sorsomat.

Ha valaki látja e magánosságot,

Nézze hamvam felett az halandóságot:

"Itt múlt el egy ember; kit e nagy természet

A földnek porábul megelevenített.

Míg élt, történetin széjjel hányattatott,

Mindent érzett, látott, gondolt és hallhatott.

Nem tudta kezdetét, magát sem ismérte,

S halálát mint ifjú idején elérte.

Annyi törvénye volt, amennyi lehetett,

Élt, s magátul mégis semmit nem tehetett:

Mindent a természet csinált életével,

Amelly szabaddá lett örök erejével."

EDIZA RÉZUSHOZ

E csendes falak közt, hol a sóhajtások

Szüntelen rettegnek, s mindég magánosok,

Itt fetrengek, Rézus! szerelmem tüzébe,

Nyögvén a természet gyúlasztott mérgébe.

Klastrom ez, amellybe miattad szaladtam,

Hogy eltávozásod végre meghallottam.

Ne éljen halandó gyönyörűségemmel,

Ha te társalkodást nem tehetsz szívemmel.

Az oltár szentsége előtt itt mászkálok,

Megáradt könyvembe szívemmel úszkálok.

Rettegésem mindég nevekedik bennem,

Tiszta buzgóságot lehetetlen tennem.

Apácává lettem, nem vagyok Edíza,

Ah, hol van reményem, mellyhez szívem bíza!

Egy szomorú házba vonszolom életem,

Hol halálos tereh lett már rajtam létem.

A falakat körül szentképek borítják:

Mellyek kezeiket az egekre nyújtják.

Nem érzik kínomat, csendesen függenek,

Csak néznek, nem szólnak, ha hozzájok menek.

Egy ablak nyújt hozzám csak világosságot,

Ez mutatja mégis a homályosságot,

Melly a szegletek közt itt borong szobámba,

Jobban szomorítván mindég fájdalmamba.

Kinézhetek rajta tengerink színére,

33

Bessenyi válogatott költeményei

Hol elragadtatott Rézus, veszélyére.

Valahányszor hajót látok megindulni,

Mindég el kell titkon szívembe ájulni.

Kínos alkotmányok! veszélyes tengerek!

Veletek mennyire vesznek az emberek!

Így szóllok magamba, nézvén a habokat,

Mellyek dagályosan emelik magokat.

Látom sok vitorlák rajtok mint lebegnek,

Hol a bús hajósok küszködve eveznek.

Haragos habjait távozván, hasítják,

S csendes rév partinkat mint veszettek futják.

Erre repíttetett Rézus el mellőllem,

Kit a tengereken fel nem lehet lelnem.

Szemem haszontalan jár e térségeken,

Elmúlik látása a tűnő egeken,

Szerelmesem színét csak lelkembe képzem,

Gerjesztett tüzemet ellankadva érzem.

Életem mindenkor több-több kínokra dül,

Szívem reményébe lassan-lassan elhül.

Ah, kínos természet!... Világunk Istene,

Van-é még valami, melly így szenyvedtetne?

A szívem véremnek ereibe futott,

Halálos gyötrelmem egészlen elhatott.

Bús lelkem tévelyeg, tagjaim lankadnak,

Az érzékenységek bennem megzsibbadnak.

Rézus! Rézus! hova tűnsz karjaim közzül!

Ah, csak árnyékod ez, amelly előttem ül.

Ha távol vagy tőlem, gyönyörködtethetel,

De ha hozzád futok, velem nem lehetel.

Bűnre fordítottad már ártatlanságom,

Elragadod tőlem áhítatosságom.

Az oltár elibe csúszok térdepelve,

Itt vagynak társaim, zengnek énekelve,

Kik gyakran elfogják nyelveken szavokat,

S csendes sohajtásnak eresztik magokat.

A templomba minden hallgatássá lészen,

Buzgó gondolkodás fellegzik az észen.

Egy halavány lámpás szunnyadoz előttem,

Amellyeknek szomorú világába jöttem.

Valamerre nézek, feketét szemlélek,

Mindenütt hallgatást és rettegést lelek.

Itt nyögök kínomtul széjjelszaggattatva,

Halálra fekete színnel takartatva.

Megveszett szerelmem szaggatja szívemet,

Rettegem, ölelem világi mívemet.

34

Bessenyi válogatott költeményei

A szentség előtt itt reményemet vesztvén,

Reszketek tüzemtül, lelkemet tévesztvén,

Méreg a levegőég lehellésembe,

Mellyet itt szívemhez szedek ínségembe.

Isten! örök Ura e nagy természetnek,

Parancsold örömét egy kínos életnek.

Rézusért Ediza szíve még mindég ég,

Ah, mikor lesz ebbe halállal boldog vég!

Nyájasságom szerint már úgyis meghóltam,

Alig jut eszembe, hogy világon voltam.

Ez hely, hol most élek, egy homályos kripta,

Melly magát az élők közzül kitiltotta.

Azok jőnek ide, kik halni akarnak,

És hogy nem élhettek, szüntelen buzognak.

Nem élhet világunk gonoszságaival

Sok, és férehúzza magát kínjaival.

Áhítatosságát keresi szívével,

Nézi koporsóját setét életével,

Ah! Rézus! ha látnád mostani sorsomat,

Mennyire óhajtnád csendes halálomat!

De talám már te is bujdosásaidba

Széjjelverettettél s nyugszol hamvaidba.

Elüldözte atyád szeléd életedet,

Csak kínra formálta veszélyes létedet.

Szerencsétlen atyák! kik a természetnek

Törvényeket szabtok, és gyermeketeknek

Poklokat csináltok akaratotokkal,

Nem alkhatván gyakran magzataitokkal.

Ah, Rézus! éltedbe mennyit nem vesztettem,

Szerelmem millyen hív s kínos tárgyra tettem!

Nem merem gondolni volt nyájasságomat,

Rettegek, elvesztem ártatlanságomat.

Mostani életem szoros kötelesség,

Közelrül tekintget reám az Istenség.

Bűnösnek mondatom, ha rád gondolkozom,

Mert már életemet az égnek áldozom.

De hogy taszítsam el árnyékod lelkemtül,

S miként szaggassam ki szerelmem szívembül.

Az egektül is elfoglalod életem,

Elvesztettem benned veszedelmes létem.

Tudom, hogy én vagyok oka futásodnak,

Koporsója lettem mérges halálodnak.

Mit tegyek kínom közt? - - - - elvegyem életem,

Ah, de adósságom ezzel nem fizetem?

Örökös rabságra átkozom magamat,

35

Bessenyi válogatott költeményei

Halálomig hordom keserves igámat.

Maradj, Rézus, s éljél örömmel, ha lehet,

Ediza még érted illy sohajtást tehet,

Aki szerelmedet el nem felejtheti,

Sem gyötrelmes éltét maga nem vesztheti.

RÉZUS FOHÁSZKODÁSAI EDIZÁHOZ

E kietlenségen, a kősziklák között,

Mellyet a tengernek bús habja öntözött,

Nyájas világunkbul már számkivettetvén,

Nyögök, fájdalmamba mindég gyötrettetvén.

Fohászkodásimra a tenger zúgása

Szomorún felelget, melynek hánykódása

A lábomnál eldűlt kősziklákhoz kapdos,

S e kemény testekhez búsulással faldos,

Mellyek körülettem széjjel itt nyugosznak,

S örökös álmokban szüntelen alusznak.

Könyveim nedvesült vállokra hullatom,

Cseppjeket a tenger habjával nyalatom.

Fohászkodásaim a reggeli köddel

Öszvekeveredvén, mennek a szelekkel.

Bús borongásik közt csendesen utaznak,

És ha a nap feljön, mély völgyekbe hullnak.

Honnan kigőzölvén, e kék térségekre

Sijetnek, felmenvén a magas egekre.

Azokkal közölik végső fájdalmamat,

Fel nem találhatván elveszett tárgyomat.

Búvik a nap, s hozza a világ örömét,

Mellyel még neveli életem gyötrelmét.

Körültem látásom szüntelen terjeszti

A földet, álmábul munkára éleszti.

Ediza okozza minden gyötrelmemet,

Ki mindég neveli mégis szerelmemet.

Seb nélkül is vérzik fáradt szívem bennem,

Lehetetlen innét tárgyomat ölelnem.

Ha e rész elválik első vagyonátul,

Úgy tetszik, hogy fele szakadt el magátul.

Magánosságába csak titkon kesereg,

Kínja közt reménye zokogva kevereg.

Mindenütt pusztát lát, valamerre fordul,

Futosó elméje egész világot dúl.

36

Bessenyi válogatott költeményei

Elvesztett fél részét keresi szüntelen,

A tönéneteket tkozza bűntelen.

Mivé lett örömöd, édes s keserves szív!

Mennyire nem szenyved az, aki hozzád hív!

Rettegsz örömödtül, féled reményedet,

Kínokra forgatod édes törvényidet.

Mit nem követhetsz el az ifiúságnál!

Melly veszélyesb tengeren nem lelhet magánál.

Ah, Ediza! érzem, elszakadtál tőlem,

Vérzik a fél részem, hova tűnsz mellőlem!

Csak sebem, mit rajtam nyögve szemlélhetek,

Mindenem fáj, s reményt tovább nem lelhetek.

A földön fetrengve e kövekhez szóllok,

De gondolatimmal lábaidhoz hullok.

Édes s keserves tárgy, öleld rebegésem,

Érezzed szíveddel most esedezésem.

Képzelődéseim gondolataimmal,

Éretted fáradnak fohászkodásimmal.

Olvad szívem bennem, szerelmemnek tüzén

Lassanként mindég foly szemem csorgó vizén.

Gyakran felfüggeszti kínos dobogását,

Hogy nagyobb erővel fújja sohajtását.

Szerelmem fárad itt végső fájdalmába,

A természet adta panaszát szájába.

Mennyi csudája van egy ember éltének!

Ki tudná törvényit halandó létének!

Úgy tetszik, hogy jóra, rosszra önként futunk,

Noha érzésünk csak, amellytül hajtatunk.

Mért kell egy személyért magunkat veszteni?

S okoskodásunkat útján téveszteni?

Magyarázd, Ediza, titkodat belölrül,

Szóllj, mert te tehedd ezt egy érzékeny szívrül,

Mi az benned, mi itt halálomra vetett,

S annyi édességbül kínos méreggé lett.

Ah, csak szerelem az, mellybe egy mord halál

Utolsó órái közt is kedvet talál.

Megtagadjalak-é, Ediza, hogy gyötresz,

S ifiú életem reményén elvesztesz.

Nem lehet tüzemet ellened megbírni,

Kénteleníttetem itt is sorsod sírni.

Szerelmem parancsol, s enged gyengeségem,

Írok, bár vesztettem hozzád reménységem.

37

Bessenyi válogatott költeményei

Az ember szívének rabságába esett,

Mellynek a gondolat csak segítsége lett.

Őbenné parancsol a világ törvénye,

Mindennek általa fogy s éled reménye.

Hijába rugdosok nagy hatalma ellen,

Mert örökös rabbá kell lennem kelletlen.

Ediza hányta rám veszélyes jármait,

Felgerjesztvén bennem édes fájdalmait.

Most tőle elesvén, megyek halálomra,

Éljen ő s ne jusson keserves kínomra.

AZ ESZTERHÁZI VIGASSÁGOK [1772]

AZ ESZTERHÁZI VIGASSÁGOK

Herceg Rohán francia követ Bécsbe érkezik,

s Bécsből Eszterházára magát mulatni kifut.

Szent Jakab havának 12dik napján

A főherceg Rohán Páris kebelébül

Kikél, és a bécsi koronák alá ül.

Elhagyja hazáját királya szavára,

Akinek személyét felveszi magára,

Bécsnek lármáji közt helyre verekedik.

Híre, dicsősége széjjel nevekedik.

Nézi világunkat nagy méltóságával,

Tanácskozik titkon nemes pompájával;

Ha sétálni indul, seregek követik,

Mellyek gazdagságát közöttünk hirdetik.

A Magyar tisztesség ezeket szemlélvén

Felrijad és tűnik, szárnyaira kelvén.

ESZTERHÁZI MIKLÓS karjaira szalad:

S hogy kedvét tölthesse, Eszterházán marad.

Ez a gazdag atya, mint kedves gyermekét,

Elfogadja őtet; s hogy keresse kedvét,

Rohán főherceget elhívja magához:

Biztató szókat tőn szerelmes fijához.

A követ megértvén Eszterházi szavát,

Felkél, s kis útjának elkészíti magát.

Magyarországnak megy pompás seregével,

38

Bessenyi válogatott költeményei

Egy kis világot hord francia népével.

Hátrahagyja hamar Bécsnek sok lármáját,

Nézi a szép ország elterült pusztáját.

A Magyar tisztesség ismérvén vendégét,

A csudákig viszi régi fényességét.

Már a nap fáradván, kék térjén egének,

Készült általadni magát éjjelének.

A faluk, várasak füstölgötték széjjel,

Terjeszteni kezdte szárnyait az éjjel.

A mezőn legelő barmok bőgni kezdtek,

S csendes tanyájokhoz lassanként érkeztek.

A nap veres színbe hányta el sugárit,

Hegyekről, erdőkről mutatta határit.

Herceg Rohán földünk illy időn szemlélvén,

Eljut Eszterházra, útjában sijetvén.

A tündöklő várnak vitézi serege

Kiáll, s csattog rendbe őriző fegyvere.

Dob, síp, több muzsikák egyszerre zendülnek.

A nagy épületek széjjel megrendülnek.

A gyalogkatonák, mint emberoszlopok,

Majd két közönséges ölre húzzák magok,

Óriás termetet mutatnak testekbe,

Csattog és ordítoz a fegyver kezekbe.

Késérik kétfelől a követ szekerét,

Közrevévén apró francia emberét.

A szörnyű testektől ezek iszonyodtak,

S nagy emberségekkel lassan vonakodtak.

Herceg Rohán ekként béjut a kastélyba,

Mellynek vezettetik egy nagy szobájába.

Itt egy játéknéző piac formáltatott,

Hol a szív érezni gyengén taníttatott,

Negyedik Henriket vadászva játszották,

Francia király volt, s most azért mutatták.

Az asszonyi nemből Diána serege

S Vénusnak ragadó aranyos fellege;

Mezei játékra lementek volt Bécsbül,

Értek égy érzékeny szív melegszik és hül.

A játék végződvén, asztalt terítenek,

Hová a nagy rendek sorjába leülnek.

Ambrózia szaggal telik bé a nagy ház,

Csattog kanál, tányér, ezer inas vigyáz.

A halhatatlanság tokaji itala

Csorgott az ezüstön, mellyet sok száj nyala.

39

Bessenyi válogatott költeményei

Csendes szelek fújtak bé az ablakokon,

Mosolyodás játszott s szép ajakakon.

A világosság közt sok kifeszült mellyek

Pihegtek; csak lopva hevesítvén szívek.

Vénus virágokból szőtt koszorújival,

Játékra indul itt kedves fijaival.

Titkon szórja tüzét a tolvaj szívekbe,

Szökdös széjjel a sok csendes beszédekbe.

A vacsora ekként eltelik csendesen,

Hol idejét ki-ki töltötte kedvesen.

Kijőnek rakással egy nagy folyosóra:

Szép kert mosolyodik a kinyílt ajtóra.

Egy kis lapály térség feküdt a szem előtt,

Melly salétromtűzzel mesterségesen tölt.

Egy ágyú bődül el, mellynek lármájára

Villámlás szökdös fel a kert lapályjára.

Égő szárnyak mentek a nagy fellegekre,

Bámulással néztek a tüzes egekre.

Egyik tűz másikát szaladásba marta;

Sok futó láng egymást ölelésre várta.

Ezerszer kezdődött a csattogó zúgás,

Villámlások között lett minden változás,

Tapsolás, kiáltás űzte a lángokat,

Ölelték, rángatták sok nézők magokat.

E játék eltelvén, az éjfél kiáltoz,

S némelly bágyadt testbe bészökvén, szunnyadoz.

Eloszlik a sereg édes nyugalmára,

Örült, ki juthatott párjának karjára.

13dik napján

Azonban a nap is világunk mélységét

Megjárván érkezik, s hozza fényességét.

Kék egét béhúzza szőkés sugarával,

S úgy érkezik osztán piros hajnalával.

Pompája közt feljő, vonási ragyognak,

Az álmos emberek fényére mozognak.

Felkél Eszterháza, kacag örömével,

S új mulatságot kezd nyájas seregével.

Vadászatra indul az egész társaság,

Különös örömöt formált e mulatság.

Az erdők közt lévő csendes árnyékokba

Jártak a dánvadak, legelve magokba.

Rájuk tört Diána pusztító serege,

Megzendült az erdő, füstölt Fébus ege.

40

Bessenyi válogatott költeményei

Kacagás, kiáltás szaladt a fák között,

Ki-ki amint tetszett, akként lövöldözött.

A futó vadacskák vérekbe hullottak,

Hol felfelé szöktek, hol hasra lapultak,

Lárma, nyargalódzás, puskázás hallatott,

Aki itt lehetett, kedvvel mulathatott.

A vadászsereg így végre megfáradván,

Visszafelé fordul, ebédhez indulván.

Ebédjek elmúlik, muzsikát kezdenek,

Az aranyas szobák játékkal eltelnek.

Zúdul a hang hamar, s lármáját indítja;

De magát hirtelen ismét csillapítja.

Vidámít egyszerre, majd megént elaltat,

Hol felrijadást tesz, hol csendesen nyugtat:

Mintha szárnyat fűzne a szív érzéséből,

S repülni akarna az ember mellyéből;

Úgy van a muzsika, felzendült hangjával,

Nem tudja, mit tegyen nyűglődvén magával.

Vergődik tüzében mindég, s fohászkodik,

Most csendesen örül, majd ismét bánkódik.

Ez elmúlván, ismét tragédiát kezdnek,

Hol édes fájdalmat osztnak érzéseknek.

Csendes hallgatás lész a játékpiacon,

Ki-ki gondolkodik, s sohajt magánoson.

Ezt végighallgatván, egybe felzúdulnak,

S nyájasabb dolgokra széjjel kitóldulnak.

Csak azért tették volt illyen bús változást,

Hogy jobban érezzék a többi vidulást.

Vacsorálnak s osztán a kertbe kimennek,

Amellyet egészlen lángok között lelnek.

Széjjel templomforma boltocskák látszattak,

Öblök portékákkal szépen megrakattak.

A tüzes erdő közt egy kis lapály hevert,

Mellyre a mesterség most házikókat vert.

Világosítva volt minden részeibe,

Gazdag vásár látszott szegeleteibe.

Egy épület, templomformára felnyúlva

Állott a fáklyákkal megvilágosítva,

Kis játéknézőhely készült el közepén,

Szövétnekek égtek minden szegeletén.

A mulató sereg bémegyen ez helybe,

Hol letelepedik csendesen egy rendbe.

Éneklés hallatik a játékpiacon.

41

Bessenyi válogatott költeményei

Beszélni kezd a szív a nyílt ajakakon.

A sok énekesné egymás után kijő,

Mondják nótájikat, s buja mellyek felnő.

Az égő erdőkbe édes szavok hangzik,

Érzésében a szív bágyad s szunnyadozik.

E kis Vénusoknak mosolygó szemek lett,

Mellyekbe Kupidó ezer nyilakat tett,

Kik a nagy láng között, mint istenasszonyok

Büszke pompájikkal, úgy mutatták magok.

Néha panaszosan nyújtották énekek,

Kis zokogásokkal magyarázván szívek.

Az édes fájdalom kesergett szemeken,

Fél jaj, fél vigasság tévelygett nyelveken.

Titkos szemeikbe tüzök nedvesedett,

Hová a kívánság lopva elegyedett.

Énekek csendesen, bágyadással húzták,

Mellyekkel a szívet kötözték, oldozták.

Itt ezek elvégzik kötelességeket,

S Vénushoz felviszik asszonyi nemeket.

A nézőseregek ekkor megmozdulnak,

S a játékpiacon táncolni indulnak.

Éneklések helyett álorcás bál támadt,

Melly az erdő között, e szép helyen vigadt.

Titkos szorítások, kérdezés, rángatás,

Sok csúfos üngetés, ögyvelgés, hallgatás

Forgott azok között, kik magok rejtették,

S isméretes képek álorcákba tették:

Így táncolt az öröm itt részegségébe,

Keresvén sok tárgyat víg egészségébe.

14dik napján

E napon délelőtt csak sétálást tettek;

Hogy magok szellőzzék, a kertbe kimentek.

Mesterség alkotta egybe itt a fákat,

Mellyek rendre szépen ölelték magokat.

Sűrű gallyaik közt hosszú utak nyúltak,

Hol a csendességek lappangva bujkáltak.

Itt járkál a sereg bágyadt lépésivel,

Szemlélvén e kertet álmos nézésivel.

A fák levelei néha megzördültek,

Mert itt-ott reggeli szelek lengedeztek.

Így sok fáradt szívek újították magok,

Mellyek már gyakorta megnyögték rabságok.

Végre a szép sereg a várnak megindul,

42

Bessenyi válogatott költeményei

S szorgalmatossággal minden szobát feldúl.

Valamit lehetett nézni, azt meglátták,

Hol a vár szépségét kincsével csudálták.

Innen az erdőbe, nyári házba mentek,

Ahol egy gazdagon készült asztalt leltek.

Leültek, s gyomrokat örömmel töltötték,

Míg innen felkelvén, új kedvek nem lelték.

Ismét éneklésnek készítették magok,

Akiknek a szívbe hangozott nótájok.

Egy szép házba zengtek nyájas énekekkel,

Tanácskoztak minden érzékenységekkel.

Ezek után német komédiásokat

Néztek, kik mutatták beszélve magokat.

Minden indulatot viseltek testekbe:

Hol öröm, hol harag forgott a szemekbe.

A vacsora eljött, hol csendesen ettek,

S tűzi mesterségre csakhamar felköltek.

Egy erdőnek alja meg volt porral rakva,

Mellyet felgyújtottak egyik részen lopva.

A híg egek széjjel szikrákkal ropogtak,

Közöttök lángoló csillagok haladtak.

A nézés sok ezerfelé szaladozott,

És a forgó tűzön néhol maradozott.

E forma elmúlván, új bál következett,

Mellyet az álorca sok színnel fedezett.

Ki-ki amint tetszett, magát úgy múlatta,

Örömét mindenbe könnyen találhatta.

15dik napján

Délelőtt csak álmos sétálás tétetett,

Mig Bakhussal Vénus erőbe jöhetett.

A tagok lankadva, álom nélkül voltak,

Zsibbadozva széjjel csak úgy tántorogtak.

Orfeust kiáltják szép muzsikájával,

Hogy ismét újítson nótája hangjával.

De először Tokaj hozta el italát,

Éjfél közt lepvén meg a herceg asztalát.

Ezután kezdődtek a nóták zengeni,

S hangjokkal az erdők és egek rengeni;

Eztet tragédia követte végtére,

Mellyet a szép sereg játszatott kedvére.

43

Bessenyi válogatott költeményei

Azalatt vacsora ideje érkezett,

S a sok énekesné új nótákat kezdett.

Éneklések jöttek a tragédiába,

Melly édes s keserves lehetett magába.

A vacsorát illyen vigasság közt ették,

Hol érzékenységek sokan tévesztették.

Ezután a kertbe mentek sétálásra,

Hol reáakadtak egy égő piacra.

Megvilágosítva volt ez a fák között,

Melly magára minden tüzes színt öltözött.

Muzsikák zengettek széjjel körülötte,

Égtek, zúgtak a szép élő fák mellette.

E helyen tobzódó parasztok lármáztak,

Kik félre hercegjek pénzére vigadtak.

Kétezeren mintegy lehettek számokban,

Ettek s fél juhokat hordoztak szájokban.

Eltölté lármájok a magas egeket,

Ordítva dicsérték kedves hercegjeket.

Parasztos gyomrokba hívesítő italt

Vehettek, mit torkok nem ivott, hanem falt.

A nemessereg ezt sok ideig nézte,

De álorc s bálját végre újrakezdte.

Mellybe sok táncokat készítvén magoknak,

Új zsibbadásokat okoztak láboknak.

16dik napján

A mulató sereg reggel vadászatot

Kezdett el, hol sok szép vadakat hullatott.

Tüzelt acél, kova; a puskák ropogtak,

Ólombogarai itt-ott széjjeldongtak.

Élő fákat szöktek által a szarvasok;

Úgy tűntek, hátakra hajigálván szarvok.

Sok felugrásában lövetik keresztül,

S a fáknak tövére zuhanással ledül.

A reggel ekképpen múlik vérengezve,

Délre ki-ki hazafordul nevetkezve.

Asztalhoz ülnek le, beszélik dolgokat,

Dicsérik, gyalázzák tett puskázásokat.

Étel után mindjárt muzsika hallatik,

Mellyel a szív felkel s szárnyon ragadtatik.

Ennek vége lévén, egy szép tóhoz mennek,

Hol récét s ludakat ezerekként lelnek.

A puskaropogás ezekre megszólal:

Srét zápora széjjel, a víznek színén fal.

44

Bessenyi válogatott költeményei

Bétöltött minden részt a szörnyű gágogás,

Zúgatta az erdőt sok lármás hápogás.

A madarak széjjel egymásra hullottak,

Szárnyokat tördelvén, gyalog úgy maradtak.

A víz fejér színe vérrel keveredett,

Hova sok lúd s réce halva telepedett.

Itt a nagy puskázás végtére hogy elmúlt,

A kacagó sereg egy nagy háznak indult.

Terített asztal volt ennek közepébe,

Sok szépség ül enni le kerületébe.

Felette, körülte, ezüsterdő állott,

Mellynek szép csengése messzére kihallott.

Az evés itt múlván, játéknéző helyre

Kelnek fel, új kedvet keresvén szívekre:

Komédiát néznek együtt tele hassal,

Nyájasan susogván a székbe egymással.

Ennek hogy vége volt, vacsorához ültek,

S osztán komédiát gyermekekkel tettek,

Akik játékokat rendesen viselvén,

Szó nélkül futostak, céljokat jelentvén.

Közöttök sokféle intések forgottak,

Mellyekkel a nézők nyájasan mulattak.

Ennek is vége lett végre a többekkel,

S elmúlt minden vígság a leírt rendekkel.

Így bosszulta magát a Magyar tisztesség;

Csudálván pompáját a bécsi fényesség.

Felkél a hír ekkor sebes szárnyaira,

Tűnik, s fest pennája a szép papirosra;

Bécsnek szalad, honnan Páris felé indul,

Kedves újságira egy kis világ bámul.

Egy részét rajzolni akartam versemmel,

Mit le nem írhattam kis tehetségemmel.

Csak az igyekezet fáradott érettem,

Mellyet erő nélkül, szomorún érzettem.

DELFÉN

A természet egyszer kebelébe hevült,

S csudájára Bécsnek, egy kedves Delfént szült.

45

Bessenyi válogatott költeményei

Az asszonyi nemből támadt e származás,

Kettőztetett benne sok nyájas tapsolás.

Egy mesterség ebbe kútfejét csinálta,

És nemes csudáját testébe formálta:

Táncosné volt; felkél Delféni nevével,

S reátekint Bécsre rendes személyével.

A játéknézőhely vagyonaiból élt,

S hogy valaki győzze mesterségét, nem félt.

Páris ítéletét Nóver előhozza

Bécsnek; s Delfént kezén titkon meghordozza.

Júnó, Pallás, Vénus öszvekeverednek

Az aranyalmáért, mellyen vetekednek.

Nagy nyereségekre Páris ítéletét

Kérték, ki Vénusnak adta feleletét.

Minden szív repdesett Delfénre e táncba,

Ki Nóver szavára rejtezett Vénusba.

Meghitt győzedelmét előre örülte,

Játék, tánc, mosolygás mulattak körülte.

A játékpiacnak egyik szegletéből

Jő apróságival arany fellegéből.

Virágkoszorúkat forgatnak előtte,

Kupidó gyermeke enyeleg mellette.

Egyszerre a nézők elébe kiszökik,

Megáll egyenesen, ruhája tündöklik.

Nemes tekintetén látszik méltósága:

Lebeg szemöldökén édes nyájassága.

A néki kirendelt nóta elkezdetik,

Hangja a fülekbe lassan eresztetik.

Ekkor kezdi Delfén lankadva hágását,

S mosolyodva teszi első mozdulását.

A nézők szemei formáján elvesznek,

Egy pisszenést sehol miatta nem tesznek,

Csendes nótájára emeli karjait,

A bágyadt szerelem mozgatja tagjait.

Így mint kedves gyermek, enyelegni indul,

S aranypillangója róla lábához hull.

Előre s hátra is formálja szökését:

Csudálják, tapsolják a nézők tűnését.

Pihegni kezd: fújja kebelét párája,

Hol nyílik, hol öszvekapcsolódik szája;

Mintha szerelmébe füvet, fát kérdezne,

S futosván, az égnek, földnek esedezne;

Úgy mutatja magát, néha frissen szökvén,

46

Bessenyi válogatott költeményei

S bágyadásai közt ismét csendesedvén.

Karjait, lábait emeli csendesen,

Húzza a szívet is hozzá szerelmesen.

Szemöldöke félig mutatja csak szemét,

Lankadoz, és alig ingathatja testét.

Nedvesült szemei fél mosolyodással,

Sok édes titkokat forgatnak egymással.

A gondolkodások érte megtévednek,

S isteni képére szüntelen esdeknek.

Ki-ki részegen úsz gyönyörűségébe,

Nem tudja, mit tegyen érzékenységébe.

A muzsikahangnak csendes zengésétül,

Kedves lármájiban a szív fenékre ül.

Olimpuson, Tróján fut képzelődése;

Istenek, vitézek közt jár lebegése,

Csendes tengereken csapkod dobogása;

Nyájas szigetekbe áll gondolkodása.

Szerelem; vitézség ragadja érzését,

Harc s mulatság teszi édes tévedését:

Gyönyörűségének karján csak úgy nyugszik,

Mársnak és Vénusnak ölében aluszik,

Elbágyadt verése nem tudja, mit tegyen,

S Elizeumába végre hová legyen.

Mindent megölelne, mindenre indulna,

Ha lehetne, egész világot feldúlna.

Számlálja a régi erős vitézeket,

Keresi a mesélt régi isteneket,

A hajdani időt járja futásával,

Mindent egy tűzzé tesz lankadozásával.

Mikor a muzsika szívünk így altatta,

S édcs fájdalmi közt csendesen ringatta,

Nyájaskodik Delfén bágyadt nézésünkbe,

Ezerféle csudát élesztvén szívünkbe.

Minden érzésünknek egyszerre tárgya lett,

Kebelünkbe mérget és mézet élesztett.

Egész Bécs csudálta kellemetességét,

Vénus mellé tette ritka kedvességét.

Ekként mulattatta Delfén a szíveket,

Formálván sok ezer gyönyörűségeket.

Az ifjú szépségnek kellemetessége

Mosolygott személyén, mellynek gyengesége

Sok kínos öreget hevülésbe hozott,

Kiknek győzelmekhez szívek már nem bízott.

47

Bessenyi válogatott költeményei

Az ifjúság pedig csélcsap szerelmével,

Reszketett, sóhajtott, küszködvén szívével.

Mikor Bécs Delfénjén ekként mulatozna,

S személyének annyi hív szívvel áldozna,

A megszikkadt halál, sárgult csontjaival,

Felkél temetőjén, s jő csúf bordájival,

Kiszaggatott orrán szörnyű útálat ül,

A rettegés mormol üres szemeibül,

Állkapcáji között száradt fogajival

Az irtózást rágja holtak hamvaival.

A játéknézőhely szép térjére felhág;

Megáll kaszájával, mint egy elszikkadt ág:

Kiragadja Delfént Bécsnek karjaiból,

Viszi s temetőföld porzik bordájiból.

A szűz kiált széjjel; mutatja félelmét,

De sehol nem kapja tovább segedelmét.

Elviszi az halál; sírjába bédugja,

S nékiülvén, testét fogaival rágja.

"Megholt Delfén, aki természet csudája

Vala szépségével és keserves jaja.

Minden szívbe nyög még, ki testét ismérte,

S életében tőle nyájasságát kérte."

A BESSENYEI GYÖRGY TÁRSASÁGA CÍMŰ KIADVÁNYBAN

(1777) MEGJELENT KÖLTEMÉNYEK

,

BARCSAY KAPITÁNYNAK

Leveledet vettem, verseid csudállom,

Igen nemesen írsz, ez igaz, s megvallom,

Az ég és föld között elméd repíttetik,

Párnássusnak vize verseden hintetik.

Elveszem érdemes tanácsát lelkednek,

Kívánom örömét világi szívednek.

48

Bessenyi válogatott költeményei

Engemet Lorenzo, téged[et] Jung üldöz,

Tudod, hogy a humor egymástól különböz:

De mindazonáltal egymást szerethetjük,

Dolgainkat véled együtt nevethetjük;

A világ magában igen nagy valóság,

De a mi életünk hijábanvalóság.

A természet szülvén, ránk egy testet bízott,

Mely sok bajjal szárad s örömmel elhízott.

E kis alkotmányban tartsuk egészségünk,

Csudáljuk lelkünkben egyedül Istenünk.

A levegőég sem szenyved mindég szelet,

Nem ád a természet szüntelenül telet.

Látod, hogy e roppant csatázó világban

Minden egymás után szalad változásban.

Változtatva vigyük mi is életünket,

Mély s csekély dolgokkal tápláljuk lelkünket.

Ha az idő nevet, játsszunk, mint gyermekek,

De a tréfában is légyünk nagy emberek.

Bécs, 20. Martii, 1772.

Bessenyei György m. k.

UGYANANNAK

A magánosságtul itt környülvétetve

Hallgatok, barátom, tereád tekintve.

A szív kebelemben édesdeden érez,

Megnyugodt most egyszer s belölrül nem vérez.

Nézek, ülök, írok, róllad gondolkodom,

Magamon, másokon titkon álmélkodom.

E világnak lelke mit csinál belöllünk!

Mit ítél törvénye vajjon most felöllünk!

Hagyjuk el, barátom, a mély okoskodást,

Ne tégyünk hiában ollyan sok hánykódást;

A természet setét mélységét elhagyván,

Örömre sijetek kezedet ragadván.

Szívünknek érzési fűzzék szárnyainkat,

Barátság élessze mozgó ajakinkat.

Világunk lármáját mihaszna kergetjük,

Végét, sem kezdetét, látod, nem érhetjük.

Földünknek bölcseit eleget forgatom,

A természet szavát már régen hallgatom,

49

Bessenyi válogatott költeményei

És végre felleltem, hogy józan törvényünk,

Akármit gondoljunk, csak örök Istenünk.

Egy jó poétának lelke ha megindul,

Szívét mellé vévén, tűnik s mindent feldúl.

Méltóságot visel dicső törvényiben,

Szerelem mosolyog édes érzésiben.

Amit természeti kíván, mindent ölel,

S nem csatázik soha az örökös renddel.

Szállásnak szoros hely számára egy ország,

Természetben lakik, s megyéje egy világ

Egészen, amelynek törvényit érezvén,

Gyönyörködik, magát kedvétül vérezvén,

Mint a filemile, amely örömétül

Indíttatván, itt-ott zöld ágacskákra ül,

A hajnalnak tüzét hasadni szemlélvén

Várja a víg napot, mindég énekelvén,

Kedvei közt, tudjuk, oly soká zengedez,

Hogy végtére nyelvén vére is csergedez;

Erőlteti magát okoskodás nélkül,

Mert ő is törvényt vett a hű természettül:

Úgy egy poéta is Mársnak sisakjára

Felállván, jobb kezét Fébus paizsára

Bocsátja, és így e két istenség között

A kies Párnássus hegyéhez költözött,

Honnan e világot sóhajtva szemlélvén

Harcról, szerelemrül sokat énekelvén,

Mint a filemile, magát erőltetve

Vén ereszt és meghal mást gyönyörködtetve.

Bécs, 3. Februarii 1772.

B. Gy.

Barátom, kérdezed, mondjam meg, mint vagyok:

Mozgok a világban, nézek és hallgatok.

Bécs, 25. augustii 1776.

B. Gy.

BÉCS, 6. MARTII 1777. 9 ÓRAKOR REGGEL

50

Bessenyi válogatott költeményei

Be gyönyörű idő! jertek az ablakra,

Vessétek szemetek a mosolygó napra,

Millyen szépen ragyog meleg sugárival,

Játékra indulván földünk fiaival.

Múlik a gyep fagya, gőzölög hidege,

Patakokra szaladt széjjel olvadt jege.

A hó alatt lakott föld szürkét mutat még,

De majd zöldülésre hozza a meleg ég.

Erdeink is széjjel mindenütt kopaszok,

Nem bújhatnak köztök még el a vadászok.

Fosztott ágaik közt látni messze lehet,

Hol még a szarvas vad nagy búvást nem tehet.

Apró madárkáink még néha reszketnek,

De itt-amott azért csevegni elkezdnek.

Közeledett a nap hozzánk világával,

Elevenít mindent meleg sugárával.

A fagyos természet feloldja bölcsőjit,

Új élet s mozgásra hozván csemetéjit.

Meghevült kebele, kiáltja tavasszát,

Melly meleg szelek közt bocsátja válasszát.

A világ, mint ágyban, mozdítja részeit,

Dörzsölvén kezével még álmos szemeit.

Emelkedik Fébus arany seregével,

Mosolyodik reánk sok fényességével.

Kék, fejér, arany szín játszanak körülte,

Tekintetit a víg kedv s öröm megülte.

Lódul a didergő hideg földünk színén,

Szegletekben lappang, s fut völgyek mélységén.

Fijai éjszaknak tájára sijetnek,

Hol örökké tartó havakba rejteznek.

Fagyos térdeiket jegen csattogtatják,

S fogokat szájokban öszvekocogtatják.

Zúzmarás üstökök mindenütt jeget hint,

Dérlepte homlokok mégis zivatart int.

Színekben szürkések, avarral szőrösök,

S hová még fújhatnak, párájok csipősök.

Leolvadt már a hó s vastag jég hátokrul,

Csak dér hull, ha rázzák, alá szakállokrul.

Szájokból elrohadt falevélt köpdösnek,

Utánnok sok nyúzott dögbőrök repdesnek.

A gazdák mindenütt tolvajozzák őket,

Kovácsok utánnok hányják pörölyöket.

A pásztorok rájok széjjel kurjágatnak,

Tűnnek a deresek, már nem maradhatnak.

Fébus kezd napjával széjjel tündökleni,

51

Bessenyi válogatott költeményei

Hegyeken, völgyeken, górókon fényleni.

Halmok oldalába dűlnek a pásztorok,

Füstölög szájokban meggyújtott pipájok;

Komondor kutyáik körültök hevernek,

S a megszaladt marhák után csak böfögnek.

Sok górók szálain függenek juhgyapjúk,

Mellyeknek fürtjeit széjjel találhatjuk.

Talpon van szőri a száraz teheneknek,

Ganéjos még inok a boglyos ökröknek,

Kik már mezeinken jármokban görbülvén,

Húzzák ekéjeket, sok barázda dülvén

Utánnok, mellyeknek nyomain izzadnak,

Hol nyelvek kivetvén, erejekbül húznak.

Sok kanok magokban túrnak útfeleken,

Nyámmogván a félbe fagyos gyökereken;

Pusztai vadászok beléjek botlanak

Gyakorta, s kutyáik reájok támadnak,

Ezek serényeket felfelé borzasztván,

Csak félrefarolnak fogok csattogtatván,

Estve a faluba dünnyögve bejönnek,

Melynek végin játszó pulyák reáütnek;

Kibújtak ezek is téli kucikokbul,

Elszórván rongyokat setétes sutjokbul.

A falu végire öszvecsuportoznak,

Disznót, kutyát, lovat űznek, hajigálnak.

Birkóznak magok közt, alá s fel szökdösnek,

Kit vezérnek tésznek, kit megüstökölnek.

Így küldi a tavasz postáját közinkbe,

Jelengetvén magát újult szíveinkbe.

B. Gy.

B[essenyei) GY[örgy] BÁRÓ ORCZYNAK

Közelítgetek már egészségem felé,

S építgetem gunyhóm a Helikon mellé.

Hat holnapja múlt már, hogy csak heverészek,

S testem csatái közt szüntelen szenyvedek.

Több mint öt font homok ment ki a vérembül,

Mely sok verset elvitt megbágyadt elmémbül.

Látja, Nagysád, illyen emberi életünk,

Alig tudhatjuk már, hányfelől szenyvedünk.

Az élet létünkben mozgó nyomorúság,

52

Bessenyi válogatott költeményei

Fájdalom, háború, bánat, homályosság

Lepik meg, mellyek közt mindenkor nyavalygunk,

Mindent magyarázunk s nem ismérjük magunk.

Jöjjön fel Nagyságod a jövő farsangba

Ide Bécsbe hozzánk, e lármás városba;

Tüzet kapunk ketten majd Sámpániábul,

S megégetünk vele sokat gondainkbul.

Nézzük dühösködni embertársainkat,

Értsünk egyet vélek s múlassuk magunkat.

Elfáradt az eszem már világunk dolgán,

Nem jó ennek nagyon törődni a sorsán.

Hadd menjék, látom, hogy sok bolondok egybe,

Amit az okosok, csak azt viszik végbe.

Minden ember önnön hasznát, dicsőségét

Keresi, vadászván széjjel nyereségét;

Feláldozza magát a fényes árnyéknak;

Üldözője lehet épnek, nyomoréknak.

Bolond voltam én is, mert ezelőtt hittem;

Hogy a nyugodalmat köztük fellelhetem.

Hol van? Jöjjön, Nagysád, Ninusig menjünk fel,

S tartsunk tanácsokat minden nemzetekkel.

A fő tanácsosok titkos ajakikon,

Nemzetek, királyok fényes trónusikon;

Kereskedők székin, perbíróknak botján,

A kiáltva buzgó papoknak palástján

Keréssük, ha lehet, azt a nyugodalmat,

Mely elfedezhetne annyi sok fájdalmat.

Bécs, 15. Decembr. 1774.

BESSENYEI GYÖRGY MAGÁHOZ

Ki vagyok? mi vagyok? merrül s mibül jöttem?

Hol voltam? s hogy esett; hogy világra lettem?

Érzek, gondolkodom, küszködöm, fáradok

S élek, melynek útján szüntelenül halok:

Létemet táplálván testemet emésztem,

Élni törekedem, s életemet vesztem.

Gyötrelmek közt vigad szívem a veremben,

Fájdalommal öröm így laknak szívemben.

Halandó sorsomat ekként ha szemlélem,

Benne szabadságom rabságával lelem.

53

Bessenyi válogatott költeményei

Hányszor kell érezni változásaimat?

S hogy kerülhessem el hányattatásimat?

A történeteknek veszélyes tengerén

Egy kis tűz vezérel, hogy futhassak térjén;

Ennek világánál sok oly kőszálakat

Kerülök, hol mások lelték halálokat.

Nézek, gondolkodom, bujdosok, reméllek,

Járok, ülök, mozgok, s nem tudom, hogy élek.

Testemben hánykódik valamely valóság;

Lélek, elme, tűz, ész, millyen világosság!

Nem tudom érteni; formája, sem színe

Nincsen, melybe létem valamit meghinne.

De mégis jól érzem küszködő munkájit,

Nem győzvén csudálni kiterjedt csatáit;

Örökös élettel biztatgat létembe,

Ámbár raboskodik fájdalmas testembe.

Így az ég, föld között szüntelen hánykódva

Nyögök s majd nevetek, élvén sohajtozva.

Felettem kékellik az égnek térsége,

Reng alattam gyakran e földnek mélysége.