Michael Robotham

VIHARGYERMEK

Michael Robotham

VIHARGYERMEK

Cyrus Haven 4.

A mű eredeti címe

Storm Child

Copyright © Bookwrite Pty 2024

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

Szerkesztette

KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

A borító EyeEm fotójának a felhasználásával készült.

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 967 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ELSŐ KÖNYV

Három dolog van, amelytől minden bölcs fél:
a viharzó tenger, a holdtalan éjszaka és a szelíd ember dühe.

Patrick Rothfuss: A bölcs ember félelme

(Bihari György fordítása)

1. fejezet
Evie

A legtöbbek számára érdekes anekdota vagyok, fotó, amit az újságban vagy a tévé képernyőjén láttak arról a mocskos, durván lenyesett hajú, piszkos arcú kislányról, akinek a szeme óriásinak tűnt az alultápláltságtól. Kopott, az egyik térdénél kilyukadt farmert viseltem gyapjúpulcsival, aminek az elejébe jegesmedvét szőttek. Először senkihez sem tartoztam, aztán hamarosan köztulajdon lettem, örökbe fogadott az idegenek egész nemzete.

A leghíresebb fotón éppen becipel a kórházba egy rendőrnő, én pedig úgy kapaszkodom belé, mint kiscica egy pulcsiba. Sacha Hopewell polgárőr egész éjszaka várta, hogy kimásszak a búvóhelyemről, egy olyan ház falai mögül, ahol korábban halálra kínoztak valakit. A kép bejárta a világot, neves sajtódíjat is nyert, de a rejtély megoldásában nem segített.

Ki ez a néma gyermek? Miért bujkáltam a falak mögött? Miért nem szöktem meg, amikor lehetőségem nyílt rá? És ami még fontosabb: mi a nevem, és honnan jöttem?

Némelyik kérdésre azóta megkapták a választ. De nem ismerik a teljes történetet. Mikor lesz egyáltalán teljes egy történet? A részletek jó részét homály fedi, még én sem tudok mindent. Összefüggő emlékek helyett csak apró részletek ugranak be, véletlenszerű gondolatok villannak fel előttem, mint a horogra akasztott csalik. Tudom, mire képesek a horogra akasztott csalik. Kirángathatják a halat a mély vízből, és ott hagyják csapkodni a parton vagy egy csónak fenekén, ahol megmérgezi a friss levegő meg a napfény.

Elmondom, mi az, amit biztosan tudok. Fejjel lefelé léptem be ebbe a világba, a jobb kezemet az államhoz nyomtam, az egyik ujjamat pedig az arcomhoz, mintha azon töprengenék, várjak-e még néhány hetet, mielőtt gondot okozok a bábának. Ezért van egyetlen gödröcske az arcom jobb oldalán, habár mama később azt mondta, hogy Isten hagyta ott a hüvelykujja lenyomatát, mert a különleges teremtményei közé tartozom. Ez úgy hangzik, mintha vallásos lett volna, pedig mama jóval a születésem előtt elveszítette a hitét bármiféle felsőbb hatalomban. A vallás nem tölti meg a hasadat, és nem tart melegen télen, mondta.

Kényelmesen pihentem anyám méhében, amikor elfolyt a magzatvíz. Épp lehajolt, hogy megkösse a nővérem cipőfűzőjét az általános iskola kapuja előtt. Talán túl nagyot rúgtam, vagy a könyököm volt túl hegyes, de az is lehet, hogy mama erőltette meg túlságosan a hátát, mert egyszer csak érezte, hogy folyadék csurog végig a lábán és loccsan a cipőjére.

Félt, hogy az iskola előtt fogok megszületni, így gyorsan hazatotyogott kétrét görnyedve, próbált engem odabent tartani. Papa dolgozott, Polina néni pedig Olaszországban volt. Mama átment a szomszédainkhoz, Hasaniékhoz.

Hasani néni ápolónő volt a koszovói háborúban. Vizet forralt, törölközőket vett elő, és leguggoltatta anyámat a fal mellett. Nyolc teljes percbe telt, mire megérkeztem. A fejem úgy kilökődött, mint dugó a palackból, azt követte a vállam meg a többi részem, kicsusszantam a kézzel szőtt perzsaszőnyegre, ami Hasani bácsi szerint régen Marco Polóé volt.

– Ő volt az az utazó, aki felfedezte Kínát – mesélte Hasani bácsi, amikor már megnőttem annyira, hogy meg tudtam ülni egy sámlin a műhelyében, onnan néztem, ahogy rádiókat és videókat javít. Azt feleltem neki, hogy Kína valószínűleg már korábban felfedezte önmagát, de azzal vádolt, hogy bárgyú vagyok, akármit jelentsen is ez a szó.

Mama fiút akart. Papa azt mondta, ő inkább kiskutyát akart. Ehelyett engem kaptak. Fejjel előre. A kezemmel az államon. Akkor még boldogan. Ártatlanul. Érintetlenül. Nem bemocskolva.

A babák elég furcsa kinézetű lények. Éppen egy kisgyereket nézek: egy dundi kisfiú homokba vájt lyukban ücsörög Cleethorpes strandján, a combjához gyűlt tengervizet csapkodja. Pamutsapka van a fején, a pelenkája pedig annyira megtelt vízzel vagy pisivel, hogy lelóg a térdéig. Nem úgy néz ki, mint egy miniember vagy egy felnőtt kisebb változata. A homloka hatalmas, a haja leheletvékony, és nincs szemöldöke. Egy pocakos gyermek Buddha.

Lengeti a karját, vizet fröcsköl a szemébe, meglepetten pislog, aztán sírva fakad. Mégis mire számított? Hülye!

Kint a tengeren, az alacsony hullámok mögött látom Cyrus körvonalait, egy bérelt SUP-on egyensúlyozik. Egy ideig csak egy foltnak tűnt a vízen, és aggódtam, hogy elveszítem, de mostanra közelebb ért a parthoz, már kifelé tart.

A vízbe veti magát, aztán újra a felszínre tör, kirázza a vizet a hajából. Ahogy mozog, a bőrét borító madártetoválások életre kelnek. Fecskék, pintyőkék, kolibrik, vörösbegyek borzolják fel vagy rendezgetik a tollukat, lebegnek. Amikor Cyrus a deszka felé fordul, hogy felemelje, megpillantom az óriási, összehajtott szárnyakat a vállán, amelyek végignyúlnak lefelé a hátán és a combján. A csúcsukon vízcseppek csillognak, amitől a tollakat mintha ékkövek díszítenék.

A tetoválások rosszfiús kinézetet kölcsönöznek Cyrusnak, mintha ketrecharcos lenne, vagy egy heavy metal együttes dobosa. De szerintem jobban hasonlít azokra a jóképű, egyedülálló apukákra, akiket a romantikus vígjátékokban látni, és akitől a nők teljesen elérzékenyülnek, amikor kiderül, hogy a feleségük meghalt rákban, ezért most teljesen egyedül vannak, de tökéletes szülői egy fogyatékkal élő gyereknek. Nem mintha Cyrusnak lett volna valaha is felesége vagy gyereke! Még barátnője sincs, de az másik történet.

A törölköző után nyúl.

– Csodás a víz.

– Hazudsz. Látom, hogy libabőrös vagy.

– Élénkítő.

– Más szóval hideg.

Kempingszéken ülök, széles karimájú kalap és szemüveg mögött bujkálok, amit ma reggel vettem az illatszerboltban. Úgy nézek ki bennük, mint egy filmcsillag. Cyrus szerint inkább mint egy döglégy.

– Legalább a lábad dugd bele a vízbe! – javasolja.

– Miért?

– Mert az emberek ezt teszik a tengerparton.

– Én nem.

A fejét rázza, beterít vízcseppekkel, ráülnek a napszemüvegemre. Káromkodni kezdek, mire egy közeli anyuka gyűlölködő pillantást vet rám, mert a kisgyereke hallótávolságon belül van.

– De ugye tudsz úszni? – kérdezi Cyrus.

Nem felelek.

– Megtaníthatnálak.

– Nem.

– Miért ne?

– Mert aki nem tud úszni, az nem megy bele a vízbe, és ez azt jelenti, hogy nem is fullad meg.

– És ha egy kompon lennél, ami elsüllyed, vagy egy repülőn, ami belezuhan az óceánba?

– Belekapaszkodnék a roncsokba.

– Úgy beszélsz, mintha az olyan könnyű lenne.

– Egész életemben ezt csináltam.

2. fejezet
Cyrus

Még sosem jutott eszembe, hogy Evie talán nem tud úszni. Ez is csak arra emlékeztet, milyen keveset tudok róla, milyen sokat titkol akár szándékosan, akár védekezésből. Ő maga a megtestesült rejtély, két lábon járó fejtörő, talány veszi körbe a farmerében, a hosszú ujjú pólójában és a vastag talpú sportcipőjében.

Most éppen úgy tesz, mintha unatkozna, mert az alapbeállítása a közönyösség, mint aki túl vagány ahhoz, hogy bármi érdekelje. Evie nem rajong a nyárért. Nem hiszem, hogy a télért, a tavaszért vagy az őszért rajongana. Nem érdeklik az évszakok, az év háromszázhatvanöt napján nihilista.

A parton mindenfelé fehér, petyhüdt testeket látni a lemeztelenedés különböző szintjén. Középkorú, pocakos és vékony karú férfiakat világos pólóingben és papucsban. Olajtól csillogó nőket, akik kétségbeesetten igyekeznek lebarnulni arra az esetre, ha holnap megint eleredne az eső. Fehér bőrű, rovarcsípésektől pöttyös, naptejtől foltos, olvadt jégkrémtől ragacsos gyerekeket. Tinilányokat apró bikiniben, akik úgy tesznek, mintha nem érdekelnék őket a tyúkmellű, zselézett hajú fiúk, mégis illegetik magukat előttük. A britek nem úgy élik meg a nyarat, mint más európaiak. Woody Allen után szabadon: Mi nem barnulunk, mi hőgutát kapunk. Szabad még rosszul idézni Woody Allent manapság, vagy az ilyesmi már vállalhatatlan?

Evie mindezt megfigyeli, de nem hajlandó részt venni benne. Ő az életet a színfalak mögül szemléli, a függöny résein át lesi meg a közönséget. Nézi a nézőket.

Ugyanakkor tudom, hogy történeteket fog kitalálni az emberekről, különös agyszüleményekkel népesíti be a képzeletét. Amikor a valóság túl unalmas vagy hétköznapi, Evie előáll egy alternatív változattal. Egyszer azt mondta nekem, hogy az angoltanára, Mr. Joubert életközépi válságban szenved, ezért vett egy Porsche Boxstert, és hajbeültetésre ment. Hozzátette, hogy a felesége orosz, régen a Bolsojban balettozott, és Vlagyimir Putyinnak is táncolt. Amikor végre találkoztam Mr. Jouberttel, a feje simább volt, mint egy hógömb, a walesi feleségébe pedig éppen annyi kecsesség és karcsúság szorult, mint egy igáslóba.

– Miért hazudsz ennyit? – kérdeztem Evie-től.

– Mert mindenki hazudik.

– Én nem szoktam.

– De igen, szoktál.

Elhadart egy sor példát, például amikor azt mondtam a szomszédunknak, Mr. Gibsonnak, hogy nem tudom, ki ment neki kocsival a kukájának (Evie volt). Meg hogy soha nem bátorítanám a mókusokat azzal, hogy madáretetőt teszek ki a kertbe. Vagy amikor olyasmiket mondok, hogy „Milyen érdekes!” vagy „Nem kaptam meg az üzenetedet” és „Öt perc múlva odaérek”, pedig épp az ellenkezője igaz.

Ezek persze ártatlan füllentések, Evie viszont folyamatosan, arcátlanul hazudik, ám mivel ezt gond nélkül beismeri, a véleménye szerint ő erkölcsileg magasabb szinten áll. Nem is értem, hogy bírja azoknak a magaslatoknak a ritkás levegőjét.

Azon kevesek közé tartozom, akiknek van némi fogalmuk arról, ki valójában Evie. Nem ismerem a teljes történetét, de eleget tudok ahhoz, hogy megértsem, miért nem bízik az emberekben. Tudom, hogy egy titkos szobában találtak rá egy olyan házban, ahol meggyilkoltak egy férfit. Heteken át tartotta fenn magát úgy, hogy kilopózott a rohadó holttest mellett, ennivalót lopott a környékbeli házakból, és kerti slagokból ivott. Tudom, hogy bezárva tartották, kínozták, szexuálisan bántalmazták olyanok, akik még mindig fenyegetést jelentenének a számára, ha felfedeznék az új személyazonosságát. Ezért hallgatott, ezért nem árulta el a nevét, az életkorát, vagy hogy honnan származik.

Amikor senki sem jelentkezett érte, a bíró az Evie Cormac nevet adta neki, és a bíróságot tette meg a gyámjának. Az állam gyermeke lett, szociális munkások és ügyvédek döntöttek a sorsáról.

Azóta kiderült róla jó néhány részlet. Tudom, hogy az igazi neve Adina Osmani, és egy kis faluban született Albánia hegyvidékén. Embercsempészek hozták az Egyesült Királyságba az anyjával és a nővérével együtt, akik idefelé jövet meghaltak, de Evie vagy egyáltalán nem emlékszik a hajóútra, vagy szándékosan kitörölte az emlékét.

Négy évvel ezelőtt találkoztam vele a Langford Hallban, egy szigorúan őrzött, nottinghami gyermekotthonban. Addigra áthullott minden biztonsági hálón, amit a modern, fejlett, alulfinanszírozott jóléti rendszer nyújthatott. Tizenkét örökbe fogadó család küldte vissza azzal, hogy túl „furcsa”, „ijesztő” vagy „kezelhetetlen”.

Evie azt állította, hogy tizennyolc éves, de nem tudta bebizonyítani. Én voltam az a törvényszéki pszichológus, akit felkértek, hogy készítsen vele interjút, és nekem kellett eldöntenem, készen áll-e arra, hogy kiengedjék az intézetből.

Azonnal tudtam, hogy Evie más. Sérült. Szeszélyes. Önpusztító. Rendkívüli. A teljes testbeszéde védekező, elzárkózó, ellenséges volt. Még most is látom az erre utaló jeleket a döglégy szemüvegében, az óriási kalapjában meg abban, ahogy összefonja a karját a mellkasán, mintha el akarná takarni a mellét. Mintha állandó álruhát viselne.

Még valamire rájöttem Evie-vel kapcsolatban az első találkozásunk alkalmával: olyan egyedi vonást találtam benne, ami egyszerre nyugtalanító, izgalmas és szívszaggató. Meg tudja állapítani, ha valaki hazudik. A doktori disszertációmat az „élő hazugságvizsgálók”-ról írtam, habár a témát a legtöbb tanárom komolytalannak nevezte és elvetette, csak Joe O’Loughlin professzor biztatott, hogy folytassam.

Az élő hazugságvizsgálók – utálom ezt a kifejezést – létét több mint negyven évig dokumentálták, és sokkal régebb óta feltételezték. Egy amerikai pszichológus, Paul Ekman foglalkozott ezzel a jelenséggel. Megállapította, hogy a népesség igen apró része rendelkezik ezzel a képességgel, nagyjából ötszáz emberből egy képes megállapítani, ha valaki érzelmileg, szóban vagy a testbeszédén keresztül hazudik. Ekman arra jutott, hogy ezek az élő hazugságvizsgálók általában évtizedeken át dolgoztak nyomozóként, feltételesen szabadlábra helyezett elítéltek felügyelőtisztjeként, börtönőrként, szociális gondozóként, tanárként vagy papként, és nap nap után hallgatták, ahogy az emberek hazudnak nekik. A többségük észreveszi a mikro-arckifejezéseket vagy a finom változásokat a másikon: azt, hogy módosul a légzése, az arcszíne, a hangsúlya, esetleg a viselkedése. Ahogy a pókerjátékos meglátja az árulkodó jeleket, úgy ők is megtanulták felismerni a blöffölést, az átverést, az idegességet, a kételkedést vagy a túlzott magabiztosságot.

Nem tudom, Evie ezt hol sajátította el, de a képessége minden képzeletet felülmúl, szinte tévedhetetlen. Spekulálhatnék az okán: talán a gyerekkori zaklatás hívta elő mint egyfajta túlélési mechanizmust, vagy valami más trauma miatt kapta ezt a tudást. Ám számára ez nem tehetség vagy szuperképesség. Inkább átok. Mindenki hazudik azoknak, akiket szeret. Ez tartja össze a családokat és a barátságokat. A kedves szavak és bókok, az elismerések, az ígéretek és a tagadások. Evie számára ezek olyan taposóaknák, amiket csak ő lát. Minden gyarlóság, ártatlan füllentés vagy túlzás, minden jóindulatú hazugság megsebezheti. Ezért nem lehet soha normális élete. Sosem lesz átlagos. Mindig szomorú lesz.

Három évvel ezelőtt Evie hozzám költözött abba a nottinghami házba, ami régen a nagyszüleimé volt. Megosztozunk a házimunkán, és ellátunk egy kutyát, én pedig bátorítom, hogy legyen nyitottabb, szerezzen barátokat, de főleg legyen elnézőbb önmagával, mert senki sem képes olyan önutálatra, mint Evie. Önmagát vádolja minden rossz dologért, ami vele történt, és nem hiszi el, hogy megérdemli a boldogságot.

Ma nem akart kijönni a partra. Kénytelen voltam hízelegni, csábítgatni, megdorgálni, ígértem neki sült halat és krumplit, fagylaltot meg minigolfozást. Úgy beszélek, mintha az apja lennék, de csak mert Evie néha úgy viselkedik, mint egy gyerek.

– Éhes vagy? – kérdezem.

– Mindjárt éhen halok.

– Menjünk enni!

3. fejezet
Evie

Cyrus ecetet loccsant a sült halára és a krumplijára. A szaga kaparja a torkom, kis híján öklendezni kezdek tőle.

– Így is tönkre lehet tenni egy tál ételt – jegyzem meg.

– Ne szóld le, amíg nem kóstoltad!

– Kihagyom.

Keresünk egy helyet, ahová leülhetünk, lehetőleg az árnyékban, de a kikötő tele van gyanús alakokkal, akik bűzlenek a naptejtől, a színük pedig valahol a rózsaszín és a leforrázott közötti skálán mozog. Ez a legforróbb nyár emberemlékezet óta, és Cyrus aggódik is a klímaváltozás miatt, de úgy tűnik, a parton a legtöbben örülnek, hogy melegszik a bolygó.

– Észrevetted, hogy az a nő megnézett téged? – kérdezem. – A kávézóban… próbált szemkontaktust létesíteni veled.

– Tényleg?

– Sosem veszed észre, ha egy nő flörtöl veled.

– Talán észreveszem, csak nem érdekel – felelem.

– Mi volt rajta?

– Barackszínű rövidnadrág. Krémszínű trikó. Fehér szandál. A napszemüvegét feltolta a homlokára.

– Szemét vagy!

Felnevet. Megesszük a halat és a krumplit, az összegyűrt zsírpapírt kidobjuk a kukába.

– Most mit szeretnél csinálni? – kérdezi.

– Fagyizni – felelem, miközben lenyalom az ujjaimról a sót, és belekarolok. – Aztán én választok.

– És mikor jövök én? – kérdezi.

– Soha. Vége a fehér férfiak előjogainak.

Elhagyjuk a kikötőt, és átszeljük a sétányt egy fagylaltárushoz, akinek az élénk színű táblája huszonnégyféle ízt reklámoz. Két gombócot kérek, és ragaszkodom hozzá, hogy Cyrus magának is kettőt vegyen, mert meg akarom kóstolni az ő választását is.

– Erre – mondom, miközben lenyalok egy krémes cseppet a csuklómról. Átvezetem egy játékgépekkel teli árkádsoron, aztán végigmegyünk a giccses szuvenírekkel és felfújható strandjátékokkal megpakolt boltok közötti sétálóutcán. Megállunk egy olyan ház előtt, amit már korábban észrevettem: az ajtaját pirosra festették, a függönyei sötétek, az ablakában tábla.

Lelki oldás – előző életek, tarot, ráolvasás,

tenyérjóslás, numerológia és intuitív gyógyítás.

Nem véletlenül találtál rá erre a helyre.

OKKAL vagy itt, én pedig segíthetek.

– Nem mondod komolyan! – jegyzi meg Cyrus.

– Ezt meg hogy érted?

– Tenyérjóslás. Jövendőmondás. Lelki gyógyítás. Átverés az egész.

– Nem hiszel a szellemek világában?

– Nem.

– Pedig kísértetházban élsz.

– Az a ház régi, nem kísértetjárta. – Visszanéz a part felé. – Ezek az emberek profi szélhámosok. Rávezető kérdéseket tesznek fel, információt csalnak ki, olvasnak a testbeszédedből, lecsapnak az elejtett utalásaidra.

– De hát te is azt csinálod – felelem.

– Az más. Én pszichológus vagyok.

– Talán csak nem gondolkozol nyitottan. A nagymamám médium volt. Akkor kezdett el szellemeket látni, amikor kicsi voltam, és le tudta venni az átkokat. Az emberek auráját is látta. Ránézett valakire, és azt mondta: kék vagy, esetleg piros vagy.

– Zseniális.

– Ne szemétkedj már!

– Kérlek, ne pazarold el a pénzedet! A jövő nincs beleírva a tenyeredbe, és nem lebeg kristálygömbben.

– Az én pénzem – felelem, kinyújtom a kezemet, a tárcáját kérem.

– Nem te fizeted?

– Majd megadom.

Elveszek egy húszfontost, és belököm az ajtót. Megszólal a belépésjelző a fejem fölött, és megjelenik egy nő. Arra számítok, hogy úgy lesz felöltözve, mint a vándorcigányok, de inkább úgy néz ki, mint aki épp a sütőjét takarította.

– Szervusz! A nevem Madame Semanov, de szólíts csak Cindynek! Hogy hívnak? – kérdezi.

– Evie.

Lehúzza a rózsaszín gumikesztyűjét, és cigarettára gyújt, úgy lengeti, mint egy varázspálcát.

– Személyes jóslásra jöttél, vagy spirituális jóslásra?

– Mi a különbség?

– A személyes jóslás a te életutadra koncentrál, a spirituális jóslásban pedig az elhunyt szeretteiddel beszélhetsz.

– A másodikat szeretném – felelem kissé bizonytalanul.

– Na igen. – Megtölti a tüdejét füsttel, a fejét oldalra hajtja, és összehúzza az egyik szemét, miközben engem szemrevételez. – Hány éves vagy?

– Huszonkettő.

– Fiatalabbnak nézel ki.

– Sokszor mondják.

– Tanulsz?

– Nem.

A kezével szétoszlatja a füstöt, elnyomja a cigarettáját, aztán átvezet egy nehéz függöny mögötti sötét szobába, ahol fekete terítővel letakart, kerek asztal áll. Arra számítok, hogy kristályokkal, tarot-kártyákkal, kristálygömbökkel teli polcot fogok odabent találni, de ez a hely úgy néz ki, mint egy túlzsúfolt nappali. Látok egy lapos képernyős tévét félig elrejtve egy takaró alatt.

– Ülj le, kicsikém! – mondja Cindy. – Ki az a szeretted, akivel szeretnél kapcsolatba lépni?

– Az anyám.

– Mikor ment el?

– Jó ideje.

Miért segítsek neki?

Cindy behunyja a szemét, végigsimítja a terítőt, mintha láthatatlan jeleket rajzolna a bársonyra. Gurgulázó hangot hallok, talán a gyomra korog, vagy a beleiből jön. Ügyet sem vet rá.

– Én mindig úgy tekintek ezekre a jóslásokra, mint a tudás egy szikrájára – mondja. – Azt bizonyítják, hogy többek vagyunk a puszta fizikai testünknél. A születésünk előtt és a halálunk után is létezünk.

Kinyitja a szemét, hogy lássa, megértettem-e, aztán folytatja:

– Amikor egy szellemmel beszélek, néha nem a megfelelő üzenetet engedem át, ezért ha félrebeszélek vagy marhaságokat mondok, le kell állítanod.

Máris rossz érzésem van az egésszel kapcsolatban. Nem tudom, Cindy hazudik-e, mert láthatóan hisz abban, amit mond, habár nem teljesen.

– Van fényképed az anyukádról? – kérdezi.

– Nincs.

– Valami tárgyad, ami régen az övé volt?

– Egy gomb a kabátjáról, de most nem hoztam magammal.

– Ez minden?

– Igen.

A homlokát ráncolja.

– Hogy hívták anyukádat?

– Marcela.

– Meglátogat olykor… az álmaidban?

– Néha beszél hozzám.

– Mit mond?

– Hogy ne adjam fel.

– Ó, ez nagyon jó tanács! Anyukád nagyon bölcs. Pontosan mit szeretnél kérdezni Marcelától?

– Emlékezni akarok.

– Mire?

– Hogy miként halt meg.

– Nem tudod?

A fejemet rázom.

Cindy átnyúl az asztalon, és megfogja a kezemet. El akarom húzni, mert nem szeretem, ha megérintenek, de erősen szorítja, az ujjaival a tenyeremet simogatja.

– Amikor beléptél ide, nem voltál egyedül.

– Tessék?

– Egy bájos nő követett. Kapcsolatban áll a nevetek. Talán az anyukád vagy a nagymamád.

– A nagymamám nevét kaptam.

– Evelyn – mosolyog.

– Nem. Adina.

– Mintha azt mondtad volna, hogy Evie-nek hívnak.

– Ez bonyolult.

– Nos, most éppen mögötted ül.

Nos, szerintem ez marhaság, de azért átnézek a vállam fölött, remélem, hogy meglátom az én gjyshjámat a fehér fejkendőjében meg a magas derekú, virágos szoknyájában.

Cindy behunyta a szemét, előre-hátra hintázik. Valahonnan az asztal alól kopogást hallok.

– Te vagy az, Marcela? Ne félj! Gyere ki a fényre! Szívesen látunk. – Cindy kinyitja a szemét. – Itt van.

– Látod őt?

– Érzem a jelenlétét. Hangos nő volt?

– Nem, nem igazán.

– Nos, most nagyon hangos. Be nem áll a szája. – Mögém néz. – Lassabban, Marcela, nem értem, amit mondasz!

Elcsüggedek. Most már hazudik. Cyrusnak igaza volt.

Cindy még mindig beszél.

– Marcela szeretné, ha tudnád, hogy boldog a mennyországban, és nagyon hiányzol neki.

– Mama nem hitt a mennyországban – felelem.

– Nos, kellemes meglepetésben volt része.

– Agnesa vele van? – kérdezem inkább csalódottan, mint dühösen.

– Ki?

– A nővérem.

– Ő is meghalt?

– Igen.

Cindy felvonja a vékonyra kiszedett szemöldökét.

– Ó, csillagom, ez olyan szomorú! – Elhúzza a kezét, a fejét csóválja.

– Mi a baj? – kérdezem.

– Elment.

– De visszahívhatja őt.

– Beszéljünk valami másról! Azt hiszem, látok egy férfit az életedben. Egy párkapcsolatot. Valaki különlegeset.

– Micsoda? Nem. Anyával akarok beszélni. Kérdezze őt Agnesáról! Kérdezze meg, mi történt!

– Már késő.

– Cyrus megmondta, hogy csaló.

Cindy sértettnek tűnik.

– Ki az a Cyrus?

– Tudnia kellene! Maga a médium!

Úgy felfújja magát, mint egy páva.

– Az üknagymamám jósolt Miklós orosz cárnak és Alexandra hercegnőnek.

– Ez is marhaság!

– És a Romanov gyerekeknek.

– Vissza akarom kapni a pénzemet.

Cindy ügyet sem vet rám.

– Bánatot látok a szemedben, Evie. A szomorúság hullámát. Ha nem tanulsz meg bízni az emberekben, ez a hullám leránt, és megfojt.

– Újabb hazugság!

– Marcela mondta, hogy néha szűk látókörű vagy.

– Semmi ilyesmit nem mondott.

Cindy benyúl az asztal alá. Néhány pillanattal később hallom, hogy kinyílik egy ajtó, és mögöttem széthúzódik a függöny, fény vetül az asztalra. Megjelenik egy férfi térdig érő, buggyos rövidnadrágban meg izzadságfoltos trikóban, az ágyékát vakargatja.

– Minden rendben, szívem? – kérdezi.

– Igen. Ez a lány épp menni készül – feleli Cindy.

Közelebb lép.

– Letelt az idő, szépségem! Ha szerencséd van, hazaérsz a délutáni gyerekműsorra.

Azt akarom felelni neki, hogy nem vagyok gyerek. És ami még fontosabb: szét akarom rúgni a seggét. Felszegett fejjel, sértetlen büszkeséggel akarok kisétálni innen, meg a húsz fontommal a zsebemben.

Ahogy a bejárati ajtóhoz érek, a fickó megérinti a hátsómat. Megpördülök, pofon akarom vágni, de behúzza a nyakát, és elvigyorodik.

– Tüzes! – jegyzi meg.

– Perverz – felelem, de odabent azt visítom: Én hülye barom idióta! Utálatos! Lúzer!

4. fejezet
Cyrus

Az utcai táncos egy kartonlapon breakel, a hátán pörög, onnan kézállásba pattan fel. A tömeg tapsol, de senki sem dob pénzt a kalapjába. Ki hord magánál aprót manapság?

A kikötő most már zsúfoltabb, az emberek eljönnek a partról, a növekvő dagály elkergeti őket a homokról. Egy gyerek a lábam alá gabalyodik, elveszíti a lufiját, de sikerül elkapnom, mielőtt túl magasra repülne.

Abban a pillanatban felsikolt egy nő, és megijedek, hogy valami rosszat tettem. Keresni kezdem a hang forrását. Egy középkorú hölgy áll a mólón tátott szájjal, és a tengerre mutat.

Ösztönösen futásnak eredek. Mire a lépcsőhöz érek, már több járókelő is csatlakozott hozzá. Követem a kinyújtott karjuk vonalát, és látom, hogy valami sötétet emel fel a hullám úgy száz méterre a parttól. Eltűnik, és újra megjelenik. Talán egy fóka vagy egy kutya. Nem, inkább emberre hasonlít.

Újabb kiáltás visszhangzik a kikötőben. Ezúttal egy férfi mutat a tenger felé. A fehér hullámok mögött, a parttól még távolabb egy újabb testet pillantok meg a vízben. Mögötte még egyet… és még egyet.

A vízben vagyok, úszom az ár ellen, kiemelem a fejem a karcsapások között. Odaérek az első testhez, a kezem nehéz, átázott gyapjút markol. Egy férfi az, fejjel lefelé lebeg. Megfordítom. A szeme nyitva. Élettelen. Szakállas, a haja sötét, farmert és vastag pulcsit visel, meg olcsó, narancssárga mentőmellényt.

Átkarolom a mellkasát, a fejét a víz fölé emelem, és rugdosni kezdek a part felé. Az ár kifelé hajt minket. Mások is jönnek segíteni. A lábam leér a földre, kirángatjuk a testet a homokra, ahová már nem ér ki a dagály. Hátrahajtom a fejét. Kinyitom a száját. A tüdejébe fújom a levegőt. Lenyomom a mellkasát. Felidézem, amikor betanították az újraélesztést, tartom a Stayin’ Alive ritmusát a Bee Geestől. Újabb testek sodródnak a part felé. Megint kiúszom, újabb áldozat után nyúlok – ezúttal egy nő az. A nyakára nyomom az ujjamat. Halott.

Két vízimentő evez el mellettem kajakon. Egy hullám fölött jet-ski jelenik meg, az életmentők között kanyarog, lefröcsköli őket. A külső homokzátonynál egy mentőcsónak legénysége járőrözik. Mindnyájan testeket vonszolnak a partra. Szirénák visítanak a parton, kihívják a fürdőzőket a vízből, de a többségük már elmenekült, visszavonult a sétány és a kikötő jelentette biztonságba.

A következő test, amit elérek, egy gyereké, egy mezítlábas kisfiúé, legfeljebb négyéves lehet. Kicipelem a vízből, átveszi a karomból egy mentős. A homokon most már mindenfelé halottak hevernek, némelyiket letakarták törölközőkkel, másokat próbálnak újraéleszteni. Nem akarom megszámolni őket. Meg akarom menteni őket. De már késő.

A nap eltűnt a felhők mögött, a hőmérséklet mintha hirtelen tíz fokot csökkenne. Több százan maradtak a környéken, akik még mindig figyelnek, a történtek tanúi. Egyesek sírnak, mások fényképet vagy videófelvételt készítenek, kiteszik őket az internetre, frissítik a leírásukat és a hírcsatornájukat. Ez most civil újságírás vagy valóságshow?

Elzsibbadtam. Talán a hideg vagy a késleltetett sokk az oka. Valahányszor behunyom a szemem, azt a kisfiút látom, akit kihúztam a vízből, a szája kék, a szempillája sötét, a haja a homlokára tapad, az ajka enyhén szétnyílt, mintha meglepték volna a történtek. Súlytalannak éreztem őt, olyan kicsi, olyan jelentéktelen volt a karomban a világegyetem egészét tekintve. Mégis miféle univerzum ez? – akarom kérdezni. Ki alkotna ilyesmit?

Erről eszembe jut Evie. Áttörök a bámészkodókon, próbálom megtalálni a sétányon, visszafelé megyek a piros ajtós házhoz. A függönyöket összehúzták. Senki sem nyit ajtót. Visszatérek a mólóra, a sült halas bódéhoz, a fagylaltoshoz. Átkutatom a játékgépes árkádsort, az ajándékboltokat és a minigolfpályát.

Felhívnám, de nincs nálam a telefonom. Benne volt a strandtáskában, amit ledobtam, mielőtt a vízbe vetettem magam. Mi volt még benne? A kocsikulcsom. A vendégház szobájának a kulcsa. Törölközők. Papucs. Hitelkártya.

Egy nő fotókat készít a móló széléről. Megkérdezem, kölcsönkérhetném-e a mobilját. A mellkasára szorítja, mintha azt hinné, hogy ki akarom kapni a kezéből.

– Ezek az én képeim.

– Igen, megértem, de fel kell hívnom valakit. Sürgős. Elveszítettem a telefonomat.

A tetoválásaimra pillant, aztán a nedves felsőmre, én pedig arra számítok, hogy rendőrért kiált.

Vonakodva átengedi a mobilját. Tárcsázom Evie számát. Hallom, hogy kicseng. Aztán a hangposta kapcsol.

Hé, ez itt a hangpostám. Jobb lenne, ha letennéd, és SMS-t küldenél, mert ha azt hiszed, hogy felveszem, hülye vagy. Pá!

Beszélni kezdek.

– Evie! Én vagyok az, Cyrus. Vedd fel! Kérlek!

Várok, a kezemben tartom a nő telefonját. Egyre türelmetlenebb, a nem létező karóráját ütögeti a csuklóján. Újra megszólalok:

– Ha megkapod ezt az üzenetet, gyere a kocsihoz!

Émelygek. Ez történik, ha az ember felelősséget vállal valakiért. Nem vagyok Evie apja vagy bátyja, de még a gyámja sem. A barátja vagyok, de ő a legfontosabb számomra a világon. Tudom, hogy nem kószálna el, és nem feledkezne meg az időről. Ám azzal is teljesen tisztában vagyok, hogy el tud bújni. Hónapokon át rejtőzködött a titkos szobájában, csak éjszakánként osont ki, gondoskodott magáról, mert a világ azt sem tudta, hogy létezik.

Visszatérek a partra, ahol most már fehér sátrak állnak, és a rendőrség lezárta a területet kordonszalaggal meg barikádokkal. Munkához láttak az overallba öltözött, arcmaszkot viselő törvényszéki csapatok. A tenger már nem kék, olyan szürkén ragyog, mint egy zúzódás.

A felelős nyomozó egy alacsony, hordómellkasú férfi, a katonákat idéző kefefrizurájától úgy néz ki a nyaka, mintha a feje meghosszabbítása lenne. Szinte látom magam előtt, ahogy parancsokat üvölt a gyakorlótéren a tehetetlen újoncoknak: egy modern Napóleon komplexus és tortakrém nélkül.

Odajön hozzám egy közrendőr, és megkérdezi, segítettem-e kihúzni a testeket a vízből. Elkéri a nevemet.

– Szükségünk lesz a vallomására, uram.

A nyomozó félbeszakítja, csettint az ujjaival, mintha olyan választ keresett volna, ami eddig nem jutott eszébe.

– Cyrus Haven! – kiáltja diadalmasan.

– Ismerjük egymást? – kérdezem.

– Nem, de hallottam egy előadását a szolgálatban lévő rendőrtisztek poszttraumás stressz-szindrómájáról.

– Leedsben.

– Igen. – Odanyújtja a kezét. – Stephen Carlson nyomozó. – Az ujjai összeroppantják az enyémeket. – Van egy közös barátunk, Lenny Parvel nyomozó. Rajong magáért. Biztosan jó érzés, hogy ilyen főnöke van.

Nem a főnököm, akarom felelni, de túl sokáig tartana elmagyarázni. Konzulensi minőségben dolgozom a nottinghamshire-i rendőrőrsön mint bűnügyi profilalkotó, tanácsadó és szakértő. A bűnügyek általában erőszakosak, a természetüket illetően szadisztikusak, vagy nem illenek a normális emberi viselkedés skálájába, a rendőrségnek pedig éppen ezért szüksége van valakire, aki elmagyarázza, miért tenne ilyesmit egy emberi lény egy másikkal. Az őrület vagy aljasság dilemmája. A karrieremet az tölti ki, hogy erre a kérdésre válaszolok, kijavítom az embereket, gyakran a sajtóban is, akik elmebajjal akarják magyarázni az erőszakot és az antiszociális viselkedést még akkor is, amikor ezt semmiféle bizonyíték nem támasztja alá. A gyilkosok néha egyszerűen gonosz emberek.

A vászonsátrakra pillantok Carlson és a vonal mögött, ami a dagály legfelsőbb pontját jelzi.

– Kik ők?

– Menekültek. Migránsok. Két csónak indult el tegnap éjjel Calais-ből. Az első ma reggel a hajnali órákban ért partot Harwich mellett. Ezt biztosan elterelte a szél, vagy egyszerűen eltévedt. Nem járt sikerrel. – Azt motyogja, hogy „őrület”, de nem tudom, hogy az átkelés módjára utal, vagy a tragédiára.

Keresem tovább Evie-t a tömegben.

– Minden rendben? – kérdezi.

– Elveszítettem egy barátomat. A North Promenade-en láttam utoljára.

– Gyerek?

– Fiatal nő. Nem ismeri a környéket.

Szerintem el akarja ütni a dolgot azzal, hogy felültettek, de meggondolja magát.

– Menjen, keresse meg! Később beszélünk.

Evie nem vár a kocsinál. Megint hátrafordulok, visszamegyek a kikötőbe. A kapukat becsukták, és lezárták lakattal. Az éttermek és a kávézók ma este nem nyitnak ki a halottak iránti tiszteletadásból, vagy mert nincsenek vendégek.

Egy biztonsági őr ül az egyik fülkében.

– Senki sincs odabent – mondta. – Megnéztem.

– Lehet, hogy elbújt. Hajlamos megijedni.

Fontolóra veszem, hogy megvesztegetem, de nincs nálam pénz. Mezítláb vagyok, a ruhám megmerevedett a sótól. Miért hinne nekem?

Valamiért megenyhül, és kinyitja a lakatot.

– Öt percet kap.

Átcsusszanok a kapun, és nekiállok átkutatni minden sarkot, ablakfülkét, ajtónyílást, zugot, rést és nyitva hagyott termet az elhagyatott kikötőben. A bezárt bódéktól meg a járdán szemetet görgető széltől a szomorú magányosság érzete telepszik a helyre.

Odaérek a nyilvános vécéhez, bemegyek a női részlegbe, és bejelentem az érkezésemet, hallom, hogy a szavaim visszapattannak a betonról meg a csempékről. Végignézem a fülkék sorát, látom, hogy mindegyik nyitva van, egyet kivéve. Bekopogok, kimondom Evie nevét. Semmi válasz. Lekuporodom, és benézek az ajtó alatt. Nem látok lábat.

A szomszédos fülkében felállok a vécécsésze szélére, és átkukucskálok az elválasztó fal fölött. Meglátom odalent Evie-t, a vécé tetején guggol, átkarolja a térdét, a haja eltakarja a szemét.

– Evie? Nyisd ki az ajtót!

Meg sem moccan.

– Történt valami? Mi a baj?

Megint semmi. Kedvesen bátorítom, de nem felel. Még csak nem is nyugtázza a jelenlétemet.

Ügyetlenül átmászok a válaszfal tetején, leereszkedem mellette a szűk helyen, és kinyitom az ajtót. Arra sem reagál, amikor átkarolom. Végignézek rajta, megvizsgálom az arcát, a karját, a kezét, a lábát. Vért vagy zúzódást keresek. Nem lett volna szabad egyedül hagynom. Vele kellett volna maradnom.

Evie a kezében fogja a telefonját, a mellkasára szorítja. Lefeszítem az ujjairól, és tárcsázom a segélyhívót.

– Mentőre van szükségem. A Cleethorpes kikötőben vagyok.

A diszpécser neveket kér, címet, mondjam meg, hol van a legközelebbi kereszteződés, milyen jellegű a sérülés… Miután leteszem, kivezetem Evie-t a vécéből, és végigsétálunk a mólón a kapuig. Engedelmesen követ, tartja velem a lépést, elismétli a kérdéseimet.

A biztonsági őr már vár. Tartja a kaput.

– Szükségem van egy izolációs takaróra – felelem.

– Mi történt vele?

– Nem tudom.

– Felhívjam a rendőrséget?

– Még ne!

5. fejezet
Evie

Ez most más. Az agyam még mindig működik, forgatja a gondolatokat a fejemben, de közben kiszálltam a testemből, magamat nézem, vagy azt álmodom, hogy ébren vagyok. Talán meghaltam. Nem, mert akkor Cyrus nem beszélne hozzám, pedig éppen azt magyarázza, hogy már úton vannak a mentők.

Mi az utolsó, amire emlékszem? A csaló jövendőmondó, a tapizós férje, meg hogy dühös voltam Cyrusra, mert úgyis a képembe vágja majd, hogy „én megmondtam”. Nagyon unhatja már, hogy folyton igaza van.

Nem várt meg. Elindultam a kikötő felé. A szélén tömeg verődött össze, a vizet bámulták. Utat kellett törnöm magamnak, hogy kijussak előre, bosszantott, amikor nem engedtek át. Néhányan sírtak, vagy eltakarták a gyerekek szemét. Mások a telefonjukkal videóztak.

Ekkor láttam meg Cyrust: derékig érő vízben gázolt, egy gyereket cipelt a karjában. Éreztem, hogy vágtat az ereimben az adrenalin, és hirtelen rám tört az égető szükség, hogy elfussak. Csakhogy nem mozdult meg a lábam. Képtelen voltam megszólalni. Mintha valaki megnyomta volna a szünet gombot, és megállt volna az életem, megdermedt abban a képben, ahogy Cyrus a halott kisfiút fogta, a gyereknek lelógtak a végtagjai, a feje lehajlott, a nyitott szeme rám meredt. A hólyagom eleresztette magát, és nedvesség folyt le a combomon.

– Ó, de undorító vagy! – mondta egy nő, de nem láttam az arcát. Képtelen voltam elszakítani a tekintetemet a halott gyerekről, aki pont úgy nézett ki, mint én. Hány éves lehetett? Négy, talán öt.

Azt mondják, először a tejfogainkat veszítjük el, de ez nem igaz. Az őszinte, elfogulatlan emlékeink tűnnek el. Elkezdjük újraírni az eseményeket, lassan megváltoztatjuk az igazságot, amíg új, elfogadhatóbb történetet nem írunk belőlük, olyasmit, amivel képesek vagyunk együttélni, és amit elmondhatunk másoknak.

Nincs olyan fotóm, ami engem ábrázol gyerekkoromban. Van egy gombom, ami anyám kabátjáról szakadt le, amikor elvonszoltak tőle. Akkora, mint egy ötvenpennys érme, sárgásbarna, és a padláson tartom az ablakpárkányon, mert az az én biztos menedékem. Szűk zugokban meg rejtekhelyeken bujkálni pont olyan gyerekes dolog, mint a nyunyókák meg a plüssállatok, de Cyrus szerint senkit nem lenne szabad arra kényszeríteni, hogy felnőjön, amíg nem áll rá készen.

Az életem két részre oszlik: a Cyrus előtti és utáni részre. A terapeutám, VJ azt akarja, hogy az „előtte” részre koncentráljak, és beszéljek a gyerekkoromról, de én nem akarok emlékezni mindenre, ami történt. A bátorság nem mindig üvölt. Néha a bátorság azt súgja vékony hangon: Fuss, bújj el, imádkozz!, de főleg: Hallgass, olyan néma legyél, mint a kisegér a lyukban! Ne hagyd, hogy megtaláljanak!

Amíg nem találkoztam Cyrusszal, Agnesa volt a legfontosabb személy az életemben. Hat évvel volt idősebb nálam. Szőke volt. Csinos. Elbűvölő. És amióta járni tudtam, mindenhová követtem, a levetett ruháit viseltem, örültem, hogy a kiskedvence, a rabszolgája, a bűntársa lehetek, vagy elvihetem helyette a balhét.

Ő volt az én hősöm, a példaképem, körülöttem keringett, mint a hold, úgy ellökött és magához vont, mint az árapályt. Hiányzott, amikor iskolába ment, elviselhetetlennek éreztem a nélküle töltött órákat, amíg meg nem hallottam, hogy a busz felfelé pöfög a meredek úton a híd után. Csikorgott a fém. Lefékezett. Kinyíltak az ajtók. Ilyenkor feltérdeltem egy székre, és rádőltem az ablakpárkányra, onnan néztem, ahogy Agnesa lelép a buszról, a táskáját feldobja az egyik vállára, oldalra tolja a szalaggal befont haját, és integet a barátainak, miközben a busz megy tovább.

Más volt, mint a korabeli lányok. A szeme sötét volt, és feneketlen, a messzi jövőre tekintett, mondta a gjyshjám, a kinézete pedig bármelyik művészt megihlette volna. Titokban lázadt, folyton feltúrta mama szekrényét, felpróbálta a ruháit, kifestette magát a sminkjével. Én őrködtem, amikor cigarettát lopott mama fehérneműs fiókjából, vagy nekiállt megkeresni a karácsonyi ajándékainkat, amit a lépcső alatti szekrénybe rejtettek el színes papírba csomagolva. Agnesa képes volt kitapintani, hogy mi rejtőzik a csomagolópapír alatt. Kesztyű, mondta, vagy egy magazin, esetleg kötött sál. Ő bikinit akart meg új, apró, csipkés bugyit, amire mama azt felelte:

– Csak a holttestemen át!

Nem hasonlítottunk egymásra. Ő hattyúfióka volt, és gyönyörű hattyúvá serdült, én meg a rút kiskacsa voltam, és az is maradtam. Koromhoz képest aprónak számítottam, papa bozontos haját, hegyes állát és pandaszemét örököltem, mert korán bújtam ki. Egyszer, amikor Agnesa megharagudott, balesetnek nevezte a születésemet. Rákérdeztem anyánál, ő pedig azt felelte, hogy váratlanul jöttem.

– Az meg mit jelent?

– Bejelentés nélkül érkeztél meg.

– Mint Polina néni?

– Nem egészen – felelte mama nevetve. – Azt hittem, nem lehet több kisbabám. Szerettük volna, de nem működött.

– Mi nem működött?

– A vezetékeim.

Ettől nem lettem okosabb.

Mivel még mindig túl kicsi voltam ahhoz, hogy iskolába járjak, hétköznap Hasani bácsival töltöttem a délelőttöket a szerelőműhelyében, ami a háza teljes alsó szintjét elfoglalta. Ő és Hasani néni nem voltak házasok. Testvérek voltak, mindketten abban a házban nőttek fel, a férfi soha nem is hagyta el, a húga viszont járt Görögországban, Törökországban meg Koszovóban a háború alatt.

Én a hátsó szobában játszottam a munkapadok között, ami tele volt különböző mértékben szétszerelt és megrongált rádiókkal, tévékkel meg videókkal. A polcokon műanyag tálakban pótalkatrészek hevertek: szelepek, dugók, állomáskeresők, drótok, fejegységek, szíjak, nyomógörgők, képcsövek, transzformerek és kábelek.

Amikor valaki behozott egy tönkrement DVD-írót, Hasani bácsi megkérte az illetőt, hogy vigye be a készüléket a hátsó szobába. Nem kérdezte meg, mi a baj. Egyszerűen ráirányított a készülékre egy fényes lámpát meg egy nagyítót egy fémkaron, aztán fogott egy kis csavarhúzót, és leszerelte az alapját. Csendben, magában dudorászva belenézett, megvizsgált pár drótot, aztán feltúrta a megcímkézetlen tálcákat, alkatrészeket keresett.

Általában megtalálta a módját, hogy megjavítsa. Ha nem, megvette az elromlott gépet, és eladott a vevőnek egy használtat, amit korábban összerakott. Egyszer megkérdeztem tőle, van-e valami, amit nem tud megszerelni.

– Csak az összetört szíveket – felelte.

Hasani bácsi másik üzlete illegális videókazetták és DVD-k árusítása volt, amiknek a nagy részét Görögországból hozta be, vagy turistáktól vásárolta. A születésem előtti időkben a kormány nem engedte, hogy az emberek külföldi filmeket nézzenek, és mama még később is lázadásnak élte meg, amikor kibontott egy kalóz-DVD-t.

Mama imádta az amerikai filmeket és a régi musicaleket. Elvis Presley-n, Doris Dayen és Gene Kellyn nőttem fel. A My Fair Lady volt a kedvencem, amiben egy londoni virágáruslányból igazi lady lesz, amikor megtanul előkelő módon beszélni. Mama ennek megfelelően szintén eltökélte, hogy megtanít minket angolul, a filmeket oktatási segédeszköznek használta, egy-egy jelenetnél megállította és visszatekerte, elénekeltette velünk a dalokat, és elismételtetett bizonyos kifejezéseket. Lent délen édes éjen édent remélsz. Hol harsány habanéra hangján hegedűt hetykén húzzák. Tájszólással kezdtem, és igazi úrinőhöz illő kiejtéssel fejeztem be.

Ha kifogytunk ezekből a filmekből, akkor rendes tévéműsort kellett néznem: híradót, dokumentumfilmeket, ősrégi görög, mexikói és ausztrál szappanoperákat. Albánia nem készített szappanoperákat, a szüleim pedig nem voltak hajlandóak azt nézni, amit ők propagandënek neveztek.

Papa azt mondta, hogy ha kilépünk a házból, sose beszéljünk angolul, mert némelyik szomszédunk, főleg az idősebbek, még azt hiszik, hogy spiun i huaj vagyunk, külföldi kémek.

– Hogy lehetnénk kémek? – kérdeztem.

– Nem vagyunk azok, de az emberek még emlékeznek a régi időkre.

A régi Albániára utalt, mielőtt 1991-ben összeomlott a kommunizmus, és a titkosrendőrség olyan sok besúgót telepített mindenhová, hogy senki nem bízhatott meg a családtagjaiban, a barátaiban vagy a szomszédaiban.

Papa egyetemi tanár akart lenni, de azt veszélyes hivatásnak tartották. Még mindig őriztük a padláson bedobozolva a könyveit, amiket szívesen olvasott, de másoknak sosem mutatott meg, és nem vette elő nyilvános helyen. Biztonságosabb volt hentesként dolgozni. Meg teherautót vezetni a főbérlőnknek, Berisha úrnak. És ha senki sem foglalkozott velünk. De még ez sem volt elég biztonságos.