Maria Navarro Skaranger

Emily forever

– részlet –

Fordította Domsa Zsófia

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Maria Navarro Skaranger: Emily forever,
Forlaget Oktober AS, 2021, Oslo

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Copyright © Maria Navarro Skaranger
First published by Forlaget Oktober AS, 2021
Published in agreement with Oslo Literary Agency
Hungarian translation © Domsa Zsófia, 2024

Szegény Emily

Téli sötét van egész nap, tízig fel sem kel a nap, Emily (Em? Vagy talán Emma?) a fényre ébred, pedig nem szokott ilyen későn kelni.

Nézd csak, a lába közé párnát szorítva fekszik, egyik kezét a hasára teszi, az ablak felé fordul, odakint szürke az ég. Emily, annyira szomorú ez a név, olyan borongós, hogy egy idős nagynéni megsimogatná a haját, és azt kérdezné, hogy kicsikém, hát itt szomorkodsz egyedül a lakásban. Most már kelj fel, mondaná a néni, Emily erre felkel, az ágyneműjének furcsa, idegen szaga van, úgy kell kikecmeregnie az ágyból a hasa miatt, lassan, nagyon lassan, mert olyan a teste, akár egy tégla, négyszögletes, még a háta is dagad, a bokája vizesedik, az arca túl lapos és túl kerek.

Nézi magát a tükörben, az orra, a bőre, a széles kézfeje az apjáé, a haja az anyjáé. Emily nem akar erre gondolni, pulóvert és nadrágot húz.

A lakása meglehetősen kicsi, két embernek épphogy elég, többen tulajdonképpen nem is férnek el. Egy kis nappali, háló, benne egy ágy, az ágy alatt fiókban vannak a ruhák, amik most egy nagy kupacban a falnál tornyosulnak, mert nincs kedve összehajtogatni őket (mostanában mindig gyűrött ruhákban jár, amitől koszosnak tűnik, pedig tiszta). Egy kis konyha, egy kis asztal két székkel, néhány fal, ami elválasztja egymástól a helyiségeket, a mosógép a pincében van. Hosszú perceken, órákon át az ágyban fekve a plafont bámulja a vaksötét éjszakában, és mivel keveset alszik, órákig a tévé előtt ül azokon a napokon, amikor nem kell dolgoznia. Ahogy felébred, azonnal bekapcsolja a tévét, ami aztán egész nap így marad, harminchármas hangerőn, hogy ne is kelljen gondolkodnia, a reggeli műsorban egy nagy fehér halszeletet süt a szakács, ettől Emily gondolatai átugranak az erkély korlátján, odalent az aszfaltnak csapódnak és el is tűnnek.

A telefonjára pillant, látja, hogy MAMA háromszor hívta, és a harmadik hívás után egy perccel üzenetet is küldött: HALLÓ, ÉBREN VAGY, VISSZAJELEZNÉL, HA EZT MEGKAPOD. Lehetetlen, hogy az ember folyton az anyjáért aggódjon (ahogy az anyák aggódnak a lányukért), bár rajta kívül senkije sincs, mint ahogy Emnek sincs más, csak az idős anyja, mégis rosszul van amiatt, hogy azonnal válaszolnia kell, ha nem akarja, hogy még jobban megijedjen. Visszahívja, de tudja, hogy az anyja szándékosan nem veszi fel azonnal, ha pedig Em hamarabb teszi le, mielőtt felvenné, még azt is mondja neki: De ne tedd le ilyen hamar, mert elsírom magam.

Em magában számol, amíg kicsöng, harminc másodpercbe telik, mire az anyja beleszól.

Em megkérdezi tőle, hogy mit akart, mire az anyja azt feleli, hogy bevásárolni indul, és hogy szüksége van-e segítségre, vegyen-e neki is valamit. Em azt kérdi, hogy mihez kellene neki segítség. Nem szemtelenkedni akar, mégis úgy lehet érteni, mert az anyja ezt feleli: Hát, mit tudom én. Em jobban belegondol, hogy mihez is kellene segítség, de nem tudja, talán a fürdőben ki kellene cserélni azt a kiégett körtét. Megmondja az anyjának, hogy ha van kedve, jöjjön át négy körül, az anyja pedig elfogadja a meghívást.

Ez a szegény lány, akit Emilynek hívnak, pont ma hét hónapja esett teherbe, de mostanra csak ketten maradtak, Em és a növekvő pocakja, Em és a gyerek, miután Pablo eltűnt, hogy állítólag elintézzen valamit. Igen, bizony, eltűnt. Tényleg így volt? Elintézek valamit, mondta Pablo, és bezárkózott a szobába két órára, Em a kanapén ült a nappaliban, tévézett, elbóbiskolt, amikor felébredt, Pablo még mindig a szobában volt, aztán kilépett az ajtón, vállán egy fekete táskával. Emily Pablóra pillantott, aki kifelé menet visszanézett rá. Emily azon tűnődött, hogy mi járhat Pablo fejében, hová készül. Pablo rákacsintott, becsukta az ajtót, kulcsra zárta, Emily tovább tévézett.

Eleinte még várta esténként, hogy hazajöjjön, hallgatózott, nem jön-e valaki felfelé a lifttel vagy a lépcsőn, figyelte, hogy megáll-e egy autó odakint a ház előtt. Sokadszorra próbálja felhívni, hosszan kicseng, mielőtt Pablo felveszi, tompán szól bele, Emily megkérdezi, hogy most mi van, erre Pablo azt feleli, hogy semmi, a hangja közönyös, Em pedig megismétli, hogyhogy semmi, erre Pablo azt mondja, nem tudom, hosszú szünet következik, időre van szükségem, egyedül akarok lenni, és van egy dolog, amit el kell intéznem Ousmannal. Em az ujjával dobol az ablakkereten, mi az, hogy egyedül, Pablo meg azt feleli, hogy szerintem legjobb lesz, ha egy darabig külön vagyunk, de Em nem fogja fel, hogy Pablo szakít vele, nem is akarja megérteni, vagy inkább nem jut el az agyáig, azt hiszi, hogy elintézik ezt a dolgot Ousmannal, és akkor vagy később Pablo felhívja, de ki tudja.

Emily egy pillanatra felfogja, hogy elhagyták, de ez csak egy pillanatig tart. Ha ilyenkor ránéz az ember, látszik, hogy a szeme beesett, karikás, tekintete fáradt (iszonyatosan fáradtnak érzi magát az ember, ha elhagyják), látszik rajta, hogy boldogtalan.

De talál húszezer koronát a hálóban egy műanyag zacskóban a párna alatt, megszámolja, és újra csillog a szeme.

Öreg nagynénje azt mondaná: De kicsikém, megesik az ilyesmi, átölelné, ringatná, Emily pedig visszaaludna.

Aztán felébredne, és akkor az ember legszívesebben megkérdezné tőle, hogy mi leszel, ha nagy leszel.

Az anyja azt mondta egyszer, hogy ha hajpántot és sminket akar venni, menjen el dolgozni, mint a többi lány (az anyja mindig annyira le volt égve a fizetés előtti utolsó hetekben, hogy Emnek telefonon kellett tőle engedélyt kérnie, hogy ehessen valamit, amikor egyedül volt otthon). Em bevitte egy élelmiszerboltba a kinyomtatott életrajzát és a jelentkezését, és megkapta élete első állását.

Új, fekete aszfaltutat építettek a ház elé, egy korláttal szegélyezett sötét ösvény vezet Em ajtajától a megállóig, ahonnan metróval megy dolgozni, kora hajnalban lép ki az ajtón (alig tud úgy kimenni az épületből, hogy ne figyelné valaki), a korlátba kapaszkodva lépked a peronig, nehogy elcsússzon a jégen, kora hajnalban ér be a munkahelyére, hogy mindent előkészíthessen. Kinyitja és elindítja a bankolj-a-boltban pénzautomatákat, Marewan bekapcsolja a számítógépet, készít egy smoothie-t, kimegy a vécére, eközben Em vizet forral, kávét főz. Kicipeli az újságkötegeket, állványra rakosgatja a VG-t és a Dagbladet-t meg az Aftenpostent meg még néhány kevésbé ismert újságot. Marewan kitesz egy széket az almarekeszek mögé, Em leül, kifújja magát, végre azt csinálhatja, amit a legjobban szeret, átnézi a gyümölcsöket. Apró hibákat keres, vágást az almán, foltot a banánon, puha avokádót, amit a vevők előszeretettel nyomkodnak laposra, hogy a reklamáció után duplán visszakapják a gyümölcs árát. Piramist épít a narancsokból, letépkedi a kelkáposzta meg a bazsalikom néhány levelét, leszedi a paradicsom ágacskáit, majd visszaül a székre.

Em képes akár egész nap csak bámulni, szinte belefárad a szeme a nézésbe a sárgás neonfény miatt, míg végül Marewan megkéri, hogy dobja ki a szemetet, és menjen a kasszába.

Valamikor szünet előtt megigazítja az újságokat az állványon, hogy merőlegesen álljanak, amikor észreveszi, hogy az egyik címlapon szerepel egy kis kép Ousmanról, Pablo barátjáról. Belelapoz az újságba, egy rövid hír olvasható arról, hogy a rendőrség razziázott egy hírhedt oslói bűnöző, Ousman lakásán, ahol az ágyban egy súlyosan sérült, félig kómában lévő személyt meg egy csomó narkót találtak. Az áll ott, hogy aki tud valamit az ügyről, jelentkezzen.

Ahogy nagy szemekkel, tátott szájjal olvassa a hírt, nagyon ostobának tűnik, de a hír nem érinti kellemetlenül, sőt izgalmasnak érzi, mintha ő maga is benne lenne az újságban. Marewan rászól: Te meg mit művelsz, Em azt válaszolja: Semmit, de félretesz egy újságot, hogy később újra elolvashassa. A vécéből felhívja Pablót, aki nem veszi fel.

Reggel van, épp most nyitott a bolt, Marewan, a főnök, ellenőrzi, hogyan teljesít a többi franchise-üzlet, van, amelyik majdnem négymilliós forgalmat generál, Marewan találkozott némelyik ilyen bolt tulajdonosával, fiatal, ambiciózus, többnyire meleg fiatalemberek, akik egy kicsit szüneteltetik a továbbtanulást, mert az élelmiszer-kereskedelemben egy boltvezető vagy egy helyettes évente akár több milliót is kereshet. Marewannál is nagy a forgalom, de nem elég nagy, ő többet szeretne, de sok a bolti tolvaj, Marewannak elege van a tolvajokból, elege van abból, ahogy a napok megállás nélkül követik egymást, még nem tudta meginni a smoothie-ját, a szemében merev fáradtság látszik. Kinyomtat három lapot, és a hűtő ajtajára ragasztja a tolvajokról készült képeket, alkoholos filccel rá is írja a képekre, hogy kurdish maffia, tolvajok, felkiáltójel. A kurdok lopnak, véli Marewan, van, aki lekvárt dugdos a táskájába, mások dobozos söröket rejtenek a zsebükbe, a bolgárok is lopnak, meg a románok is, de nem feltétlenül csak ők, Marewan BG jelzést látott az utcában parkoló terepjárókon, a pakisztániak ugyan nem lopnak, de sok minden mást csinálnak, úgyhogy rájuk is oda kell figyelni, gondolja.

Kiteszi a céges buliba szóló meghívót is, ez lesz Emily búcsúbulija, mielőtt szülni megy. Marewan foglalt bowlingpályát a város központjában, majd a boltnál találkoznak, onnan együtt mennek autóval a pályáig, utána visszamennek a bolthoz, leparkolják az autókat, és egy környékbeli elegáns étteremben vacsoráznak. Fontos, hogy időben visszajelezzen mindenki, áll Marewan meghívóján.

Emily épp riasztócsíkot ragaszt a sörösdobozok aljára, az eladótérben ül egy széken, gumikesztyű van rajta, órákig az lesz a dolga, hogy ragasztgasson.

Marewan felelősséget érez Emily iránt, nem úgy, mint egy apa vagy egy báty vagy talán egy szerető, sokkal inkább, mint egy felelősségteljes főnök. Felelősségérzet fogja el, amikor egy olyan vásárló, akiről Marewan jól tudja, hogy simlis, bejön a boltba, és megkéri Emilyt, hogy mutassa meg neki, hol a cukor, holott Emily alig tud járni, vagy csak lassan, döcögve lépked, kezét a keresztcsontjára szorítja, ahogy hátrakíséri a vevőt a bolt végébe, lehajol, hogy felvegyen egy csomag cukrot, odaadja a vevőnek, aki erre azt mondja, hogy Emily majdnem olyan édes, mint a cukor. Ilyenkor lép közbe Marewan, segít a vevőnek, Emilyt pihenni küldi, utána meg Em kólát és kétszersültet vesz magának a kasszánál, és azt mondja neki, hogy: Megmentettél, Marewan.

Marewan szívesen hívná Emilyt a becenevén, úgy, hogy Em Em Em, ahogy Tina szokta. Csak nem tudja, hogyan csinálja.

Mielőtt Marewan bezárja a boltot, átnézi a könyvelést. Az első pár nap, hétfőn, kedden, szerdán nem történt semmi, leszámítva a késő délutáni órákat, amikor sok volt a bevétel, de a hét végére megnövekedett a forgalom, végül 601-en zártak, a kiadás pedig 558 volt, ami jó, mert innentől kezdve 600-on stabilizálódik majd a forgalom. De Marewan azt is látja, hogy az alkalmazottai súrolószerre és drága árukra adtak vissza pénzt, a múlt hónapban egyszer nyolc csomag kék szőlő árát kellett visszafizetni, darabját majdnem ötven koronáért, és több légfrissítőt is visszacseréltek. Emily is adott már vissza pénzt a vevőknek, persze nem csak ő, Emily kedves, mert állapotos. Kimegy a boltba Emilyhez, aki éppen zár, és megmondja, hogy ez csalás, és mostantól minden romlott zöldségért járó pénzvisszatérítést neki kell engedélyeznie, még a száz korona alattiakat is. Emily azt feleli, hogy biztos megint egy dühös vásárló volt, aki a segélyhivatalba tartott. Ő pedig nem tudta, mitévő legyen, mert egyedül volt bent, a pénztáros, Jørgen épp szünetet tartott. Mindig hívjatok fel, mondja Marewan. A narkósok szoktak azzal trükközni, hogy levesznek valamit a polcról, és odaviszik a kasszához, hogy visszakérjék az árát. Ezért mindig el kell kérni a számlát, és nagggyon megvizsgálni, magyarázza Marewan. A többi a szokásos, zárás előtt fél órával Emily beveszi a kenyereket, a többi megmaradt pékárut leadja a hulladékgyűjtőbe, aztán megkéri a pénztárost, hogy hozzon ki a raktárból árukat, például fogkeféket stb., összecsomagolja az újságokat, feltölti a dohányárus polcokat… … …

Források

„Vajon a belső világa sokkal nagyobb volt, mint a külső?”

Kirsten Thorup Erindring om kærligheden (Emlékezés a szeretetre, 2016) 13. oldal.

„Egyáltalán nem tudja, hogy édes hazugságban él, és szépen belecsúszik az egyedülálló anya szerepébe, ami mindig is volt.”

Kirsten Thorup Erindring om kærligheden (Emlékezés a szeretetre, 2016) 115. oldal.

Az utolsó fejezet címe a Beglomeg együttes Kom deg over (Tedd túl magad rajta, 2017) című számára utal.

A Pablo című fejezet néhány mondata a www.freak.no honlapról származik.

Tartalom

Szegény Emily

A rendőrségen

Munka, pénz és egészség

Em nevet választ

Pablo

Tedd túl magad rajta

Források

Jegyzetek

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kontrollszerkesztő Kúnos László
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Árvai Judit
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 378 3

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL