részlet

© Thames & Hudson Australia, 2023

Text © Lisa Hannett, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Hannett: Viking Women. Life and Lore

Thames & Hudson Australia, Melbourne, 2023

Hungarian translation © Németh Anikó Annamária, 2024

Borító- és könyvterv: Karcagi Klára

A borítón felhasznált grafikák forrása: Shutterstock.com/ashik1920

ISBN 978 963 13 7013 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Graham Tulloch mentoromnak, szeretett barátomnak, aki egyben lelki rokonom.

Húsz évvel ezelőtt, amikor neked köszönhetően megismerhettem a Laxdæla sagát, feltetted a kérdést: „Milyen szerepet játszanak a nők ezekben a történetekben?”

Íme a válaszom.

Tartalom

Szereplők

Kronológia

Időutazás

1. Melkorka: ágyas és rabszolga

2. Bergthora: a hűséges és kitartó feleség

3. Hallgerd: a tolvajszemű feleség

4. Bera és Thorgerd Brák: anyák otthon

5. Freydis: egy anya külföldön

6. Térdnadrágos Aud: nők férfiruhában

7. A két Geirrid és Thorbjorg lítilvölva: varázslók és látnokok

8. Unn: a női példakép

9. Gudrún: egy fantasztikus hajósnő

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Ajánlott olvasmányok

Bibliográfia

Szereplők

Az izlandiak sagái középkori szerzői egy-egy rövid genealógiával mutatják be a főbb szereplőket: „Gudrún Osvif lánya volt, aki Helgi fia volt, aki Ottar fia volt…” Biztosra vehették, hogy közönségük már a nevük hallatán is képes azonosítani a legtöbb személyt (ha nem is az összeset). Közel ezer év elteltével azonban már nem is olyan könnyű feladat számunkra követni a történetekben szereplő kiemelkedő karakterek kibővített ki kicsodáját. Nem is beszélve a tágabb értelemben vett, kiterjedt rokonságok bonyolult szálairól. Ezt szem előtt tartva, a könnyebb tájékozódás érdekében összeállítottam a főszereplők listáját.

Néhány óészaki és izlandi szót és becenevet dőlt betűvel emeltem ki; egyébként angolosítottam a könyvben szereplő karakterek neveit (vagyis elhagytam az izlandi betűket, ékezeteket és a nominativusi „r” végződéseket). Az egyes fejezetek főszereplőinek nevét félkövér betűtípussal emeltem ki.

- Bera Yngvarsdottir: Skallagrim felesége; Egil Skallgrimsson harcos költő édesanyja

- Bergthora Skarphedinsdottir: Njál felesége; Hallgerd nemezise

- Björn austmaðr („a keleti”): Unn fivére

- Bolli Thorleiksson: Olaf („a páva”) nevelt fia; Kjartan legjobb barátja és unokatestvére; Gudrún férje; Hallgerd unokaöccse

- Bolli Bollason: Gudrún és Bolli Thorleiksson fia

- Térdnadrágos Aud: Thorkel és Knut húga; Thord Ingunnarson felesége; arról ismert, hogy férfiruhát szokott viselni

- Egil Skallagrimsson: harcos költő; Bera és Skallagrim fia; Thorgerd Brák nevelt fia

- Eirik rauði („a vörös”): Flosi Thordsson: Brennu-Flosi („gyújtogató” Flosi néven ismert), miután támadást indította Bergthora és Njál háza ellen

- Flosi Thordsson: Brennu-Flosi („gyújtogató” néven is ismert), miután támadást indított Bergthora és Njál háza ellen

- Freydis Eiriksdottir: Vörös Eirik lánya; Leif heppni („szerencsés” Leif) nővére, aki Észak-Amerika (Vinland, azaz Borföld) „felfedezéséről” ismert

- Geirrid Bægifotsdottir: Thorolf bægifótur („görbelábú” Thorolf) lánya; természetfeletti képességekkel rendelkező izlandi nő; Geirrid landnámskona unokája

- Geirrid landnámskona („Honfoglaló” Geirrid): Geirrid Bægifotsdottir nagyanyja és névadója

- Gest Oddleifsson: törzsfő és bölcs

- Gudrid víðförla („világjáró” Gudrid) Thorbjarnardottir: izlandi felfedező, Thorfinn Karlsefni felesége; az első európai nő, aki gyermeket szült Észak-Amerikában (Vinlandban)

- Gudrún Osvifrsdottir: büszke, erős szépség; Kjartan és Bolli szerelmi háromszögének csúcsa; Izland első női tengerésze

- Gunnar Hamundarson: izlandi hős harcos, Hallgerd férje; Njál legjobb barátja

- Gunnlaug Thorbjarnarson: Geirrid Bægifotsdottir tanítványa

- Hallgerd langbrók („hosszúlábú”) Hoskuldsdottir: Hoskuld izlandi törzsfő lánya; Gunnar felesége; Bergthora nemezise; Unn szépunokája; Kjartan és Bolli nagynénje

- Harald hárfagri („széphajú”): Norvégia királya (kb. 870-es évek ‒ 930), a királyság egyesítéséről ismert

- Helgi Bjolan: Unn fivére

- Herdis Bolladottir: Bolli Bollason lánya; Gudrún unokája

- Hoskuld Dala-Kollsson: izlandi törzsfő; Hallgerd apja; Melkorka gazdája; Unn dédunokája

- Hrefna Asgeirsdottir: Kjartan Olafsson felesége

- Jorunn Bjarnadottir: Hoskuld felesége; Hallgerd anyja

- Katla: völva („varázslónő”); Odd anyja; Geirrid Bægifotsdottir nemezise

- Ketill flatnef („laposorrú”): híres norvég törzsfő, Unn apja

- Kjartan Olafsson: Páva Olaf fia; Gudrún szerelme; Bolli legjobb barátja és unokatestvére; Hallgerd unokaöccse

- Melkorka: Írország királyának, Mýrkjartannak a lánya; Hoskuld rabszolgája és ágyasa; Olaf („a páva”) anyja; Kjartan nagyanyja

- Njál Thorgeirsson: izlandi törzsfőnök és jogtudós; Bergthora férje; Gunnar legjobb barátja

- Olaf feilan („kis farkas”) Thorsteinsson: Unn unokája; Thorstein fia

- Olaf hvíti („a fehér”) Ingjaldsson: norvég törzsfőnök; „Dublin királya”; Unn férje; Thorstein apja

- Olaf pái („a páva”) Hoskuldsson: Melkorka és Hoskuld törvénytelen fia; Kjartan apja; Bolli nagybátyja és nevelőapja

- Rannveig: Hallgerd anyósa; Gunnar anyja

- Skallagrim Kveldulfsson: Bera férje; Egil apja; alakváltó

- Thorbjorg lítilvölva („kis látnok”): látó, próféta, völva („varázslónő”) Grönlandban

- Thorfinn karlsefni („tehetséges férfi”) Thordarson, gyakran egyszerűen csak Karlsefni; a világjáró Gudrid férje

- Thorgerd Brák (gyakran egyszerűen csak Brák): Skallagrimnak, Bera férjének a thrallja, azaz rabszolganője; Egil Skallagrimsson nevelőanyja

- Thorhild: özvegyasszony, aki arról ismert, hogy férfiruhát hord és megjósolja a jövőt

- Thorkel: izlandi telepes Grönlandon, nem azonos Térdnadrágos Aud fivérével

- Thorkel és Knut: Térdnadrágos Aud fivérei

- Thorolf Skallagrimsson: Bera és Skallagrim elsőszülött fia

- Thorstein rauði („a vörös”) Olafsson: Unn és Fehér Olaf fia; Olaf feilan apja

- Unn djúpúðga („a mélyen gondolkodó”) Ketilsdottir: korai honfoglaló Izlandon, Ketill flatnef („laposorrú”) lánya; Fehér Olaf felesége; Vörös Thorstein anyja; Hallgerd ükanyja; Kjartan és Bolli szépanyja; Gudrún szépnénje

Kronológia

—

830-40 körül: Unn („a mélyen gondolkodó”) születése

—

valószínűleg 860-ban (plusz-mínusz néhány év): Thorgerd Brák születése

—

870: Széphajú Harald király egyesíti a norvég királyságot

—

870: megkezdődik Izland benépesítése

—

870 körül: megszületik Bera (elhalálozásának időpontja ismeretlen)

—

cca. 880 és 930 között: az idősebb Geirrid halála (születési ideje ismeretlen)

—

cca. 890 és 920 között: az ifjabb Geirrid születése

—

915 körül: Unn („a mélyen gondolkodó”) halála

—

915–916 körül: Thorgerd Brák halála

—

920 körül: Melkorka születése (halálának időpontja ismeretlen)

—

930: Izlandon megalakul az Althing (nemzetgyűlés)

—

valószínűleg 940: Hallgerd születése

—

valószínűleg 945: Bergthora születése

—

a 900-as évek közepe: Thorbjorg lítilvölva születése

—

970 körül: „Térdnadrágos” Aud születése (halálának időpontja ismeretlen).

—

973 körül: Gudrún születése

—

980 (vagy röviddel utána): az ifjabb Geirrid halála

—

975-80 körül: Freydis születése

—

985-90 körül: Gudrid, a messze utazó születése

—

986: Vörös Eirik létrehozza az első kolóniákat Grönlandon

—

990 körül (vagy röviddel utána): Hallgerd halála

—

999: Leif („a szerencsés”) felfedezi Észak-Amerika keleti partvidékét (Vinland)

—

1000: Izland hivatalosan is áttér a kereszténységre

—

1000-es évek eleje: Thorbjorg lítilvölva halála

—

1005-10 körül: Gudrid és Karlsefni Észak-Amerikába (Vinland) megy

—

1011: Bergthora elhalálozása

—

1015 (vagy röviddel utána): Freydis halála

—

1050-60 körül: Gudrún halála

—

1097-1125 körül: elkezdődik a Landnámabók („A honfoglalás könyve”) összeállítása

—

1120-as évek táján: Ari („a tanult”) írni kezdi az Íslendingabókot („Az izlandiak könyve”)

—

1117-18: a Grágás törvénykönyvvel elkezdődik a korai Izland törvényeinek kodifikálása

—

cca. 1200-as évek eleje: megszületnek a vinlandi sagák (az Eirík saga és a Grænlendinga saga)

—

1230 körül: elkészül az Egils saga (szerzője valószínűleg Snorri Sturluson)

—

1245 körül: a Laxdæla saga összeállítása

—

cca. 1200-as évek közepe: az Eyrbyggja saga keletkezése

—

1270 körül: a Brennu-Njáls saga keletkezése

Időutazás

Több száz könyvem van a vikingekről. Szépirodalmi és ismeretterjesztő művek, gyermekeknek szánt képeskönyvek, illusztrált regények, útikönyvek, szakácskönyvek, óészaki szótárak, nyelvtankönyvek. Vannak csillogó, új keménykötésűek, viseltes puha fedelűek, merev kartonlapok közé fűzött fakszimilék, limitált fóliókiadások, amelyek már-már túl nagyok ahhoz, hogy elférjenek a polcaimon. Az íróasztalom mellett tudományos szakkönyvek és cédulázott sagák, népszerű történetek és általános bevezetők, törvénykönyvek és művészettörténeti tanulmányok, konferencia-jegyzőkönyvek és múzeumokban összeszedett brosúrák sorakoznak. Némelyikben több az illusztráció, mint a szöveg, mások hagymahéj-vékonyságú papírból készült téglaformák olyan apró betűkkel teleírva, hogy már attól is megfájdul a szemem, hacsak rájuk gondolok. Az évek során jó néhány könyvből több példányt is felhalmoztam: ezeket megörököltem kollégáktól vagy használt kötetként magam vásároltam meg. A kedvenceimet digitális formátumban a számítógépemen és a telefonomon tárolom. Mindegy, hogy tényekkel vagy fantazmagóriákkal írták-e tele, a tudomány élvonalába tartozó ötleteket vagy rég megcáfolt elméleteket tartalmaznak-e, valamennyit elolvasom. Falánk és mindenevő fogyasztója vagyok mindannak, ami erről az időszakról és ezekről az emberekről szól.

A könyvesboltokban megfordulva képtelen vagyok ellenállni azoknak a borítóknak, amelyeken sárkánymotívumos hosszúhajókat látok a tengeren, harcra kész harcosokat egy akvarellképen, közeli fotókat régészek által talált kardokról, díszes kulcsokról, fekete-fehér rúnakőfeliratokat, vagy lenyűgöző felvételeket a Hårbyban talált ezüst Valkűr-szobrocskáról. Ezeket a könyveket megszerezni számomra nem opcionális döntés, hanem zsigeri késztetés. Keresgélek és vásárolok. Képtelen vagyok megállni, hogy ne olvassak még többet a falkában vadászó szakállas, szőke vadállatokról, ólálkodó gyilkos farkasokról, halálra és örök hírnévre vágyó gyilkosokról. Nem tudok betelni a szeszélyes istenek és szörnyeteg gyermekeik történeteivel, a közelgő világvégével. Mindig örömmel látom a szkaldikus költészet újabb fordításait, valósággal falom a mítoszok mangaadaptációit, olvadozom a sírmellékletek, az újonnan előkerült hordák, ősi leletek régészeti feltárásai láttán. Élvezettel vetem bele magam a sztoikus vikingekről szóló történetekbe – férfiakról, akik érvényt szereznek a szigorú becsületkódexnek, és akiket bilincsbe vernek; férfiakról, akik inkább fegyverrel fejezik ki magukat szavak helyett; emberekről, akik szívesebben halnak meg, mint hogy szégyenben éljenek –, és habzsolom a véres viszályok jeleneteit, amelyek sértett önérzetükből, bántó kevélységükből, duzzadó egójukból vagy elviselhetetlen hallgatásukból táplálkoznak.

Közel két évtized alatt elolvastam egy teljes könyvtárnyi szigorúan tudományos kötetet, középkori sagákat, népszerű történeteket, tömegmédia-termékeket és vikingekről szóló zavaros köteteket, de még mindig szomjazom a tudásra. Továbbra sincs kielégítve a kíváncsiságom (vagy megszállottságom, nevezzük akár ennek, akár másnak). Felnőttkorom java részét azzal töltöttem, hogy olvasgattam, kutattam és disszertációt írtam a viking kori férfiakról, akik úgy oldották meg a problémáikat – miközben szó szerint véve újabbakat is szítottak –, hogy tűzhalálba küldték egymást a hosszúházak felgyújtásával. De ezeket a csontokat már lerágtam, sőt, a velőt is kiszívtam belőlük. Nem sok minden maradt, amit még fel akarok dolgozni belőlük.

Úgyhogy most inkább viking nők társaságában szeretnék lakmározni. Ezúttal legalábbis nem a nagy hatalmú istennőkkel, a szépséges óriásokkal, a harcos nőkkel, a csatában elesett hősök közül a legvitézebbeket kiválasztó valkűrökkel, hanem az Íslendingasögurban („Az izlandiak sagái”) szereplő, figyelemre méltó, hétköznapi nőkkel, akik a valóságban élhettek a 9–11. századi Norvégiában és Izlandon, hajóztak, letelepedtek, szenvedtek és túléltek – és gyarapodtak – egy olyan társadalomban, amely leginkább a férfiaknak kedvez. Nagymamákkal és lányokkal akarok találkozni. Feleségekkel és özvegyekkel. Telepesekkel és rabszolgákkal. Az ő társaságukban szeretnék üldögélni, miközben pattognak a lángok a tűzhelyen, amely az északi hideg ellen melegít bennünket. Szeretném megízlelni mindennapi tapasztalataikat, ünnepelni a szerelmeiket, sírni a veszteségeik miatt. Közelebb akarok hajolni hozzájuk, ahogy beszélgetnek. Hallgatni szeretném őket.

Nem ezer évnyi távolságtartással nézni őket, ahogyan azt olyan zseniális történészek, mint Jenny Jochens1 és Jóhanna Katrín Friðriksdóttir (egyébként teljesen érthető módon) tették a viking kori nőkről szóló úttörő tudományos köteteikben. Jómagam irodalomtudós és szépirodalmi szerző vagyok: az a munkám és örömöm, hogy eltűnődöm, mit és hogyan mondhattak az akkori emberek, hogy kitalálom, mi vezette őket, hogy megalapozott következtetésekre jussak velük kapcsolatban, de az is, hogy olvasóim szórakoztatására megvilágítsam és feldolgozzam a rideg tényeket. Megvizsgálom a velük kapcsolatos ismereteink és tudásunk hiányosságait, majd gondosan kiszínezem ezeket a fehér foltokat. Hogy életre keltsem a történelmet.

A viking nőkről írva szeretnék minél jobban ráközelíteni a múltra, elmerülni az akkori emberek tapasztalataiban, mellettük lépdelni, az ő szemükön keresztül látni a világot. És aztán, mint oly sok sagaszerző tette előttem, rekonstruálni lenyűgöző élettörténeteiket, amelyeket rövid elbeszélések örökítettek meg. Ez a folyamat túlnyomórészt töprengésből és fejtörésből, kérdésfeltevésből, extrapolációból, a tények és a fikció közötti összefüggések megállapításából, kapcsolatok kovácsolásából áll. Így itt, ebben a kötetben rendszeresen visszatérek a jelenbe, és önmagamként, egy 21. századi hangú és nézőpontú tudósként és elbeszélőként mesélek, hogy kontextusba helyezve láttassam ezeket a rekonstruált történelmi pillanatokat, térben és időben elhelyezve a kora középkori irodalomra, a viking kor régészeti feltárásaira, a jelenleg is folyó kutatásokra és a levéltárakban fellelhető anyagokra alapozva.

E munkám során minden tekintetben mint nőkkel szeretnék kapcsolatba kerülni a viking lányokkal és asszonyokkal, mint hús-vér élőlényekkel, a maguk hibáival, félelmeivel és érzéseivel: nem csak mint az óészaki kéziratokban szereplő vagy kőbe vésett nevekkel, sem pedig mint a sagák (olykor kifürkészhetetlen), többértelműséggel terhelt szereplőivel. Emberekként szeretnék foglalkozni velük. Másképpen kifejezve: időutazást tenni, amelyre magammal viszem olvasóimat.

Nos, ez az a vikingkönyv, amely után már oly régen sóvárogtam. A kötet, amely mindig is hiányzott igen gazdag könyvtáramból. A könyv, amelyet most elolvasni készülsz.

Mielőtt felszállnánk (ülések függőleges helyzetben, tálcák felhajtva, a vészkijáratok itt és itt és itt!), figyelmeztetnem kell olvasóimat, hogy utazásunk időpontja a viking korba, a 675. és 1275. év közöttre tehető. Plusz-mínusz. Hogy pontosan hol és mikor fogunk leszállni utazásunk során, azt bajos lenne megmondani. Bizonyos értelemben véve ez terminológiai probléma is: a „viking korszak” a távoli múlt egy körülbelül 300 évet felölelő időszakának tudományos rövidítése, de hogy pontosan mikorra tehetjük ezt a kort, az már nézőpont kérdése. Az angolszász források (mind a középkoriak, mind pedig a modernek) szépen lezárják a korszakot: az északiak 793-ban megtámadták a lindisfarnei kolostort (ezt állítja az Angolszász krónika és a 8. századi tudósok, például Alcuin is), és a vikingek befolyása a Brit-szigeteken az 1066-os hastingsi csatát követően csökkent, így ezek a dátumok kényelmes és emlékezetes zárójelek, amelyeket a „korszak” elejére és végére biggyeszthetünk. A skandinávok azonban másként gondolják, és valamivel hosszabb időszakot határoznak meg.

Az ő forrásaik figyelembe veszik azokat a társadalmi, környezeti és politikai körülményeket, amelyek Norvégiában, Svédországban és Dániában fennálltak, és a vikingek terjeszkedéséhez vezettek, beleértve a technológiai fejlődést (például az emblematikus hosszúhajók feltalálását), amelyek mozgásba lendítették az embereket. Ezt valamikor a 750-es évek előttre datálják. Akárhogyan is viszonyulunk mindehhez, a múlt ilyen emészthető darabokra történő felosztása teljes mértékben mesterséges, modern kori konstrukció. A „viking kor” olyan elnevezés, amely semmilyen jelentőséggel nem bír a 8–11. században élt emberek számára. Velünk ellentétben ők nem ragaszkodtak ennyire a címkékhez, és egyszerűen csak „most”-nak nevezték a maguk idejét.

Ha visszatekintünk a kora középkori irodalomra, néhány más „korszak” kezelésével is meg kell birkóznunk, amelyek átfedést mutatnak a viking korszakkal. A nők, akikkel ebben a könyvben találkozunk, Az izlandiak sagáinak világában léteznek: ez egy összesen negyven novella- és regényterjedelmű prózai elbeszélésből álló korpusz, amely a szigetország honfoglalói és közvetlen őseik életét tárja elénk.

A történetek cselekménye nagyrészt Izlandon játszódik, mégpedig nagyjából 930 és 1030 között (ez a Nemzetközösség korszaka), bár sok saga cselekménye Norvégiában kezdődik a landnámsöld („a honfoglalás időszaka”, 870–930) előtti évtizedekben, és néhány történet szálai egészen Konstantinápolyig is elvezetnek. E sagák történetszálai többnyire a jelentős, gazdag családok közötti viszályokra és nézeteltéréseik (gyakran halálos) következményeire összpontosulnak. A dráma kibontakozása közben azonban az olvasók megismerkedhetnek a középkori Izlanddal: csodálatos tájaival, virágzó tanyáival, egyedülálló kormányzati rendszerével (a helyi és országos gyűlésekkel – a „minden dolgok”-kal, azaz az „Althing”-gel –, ahol a vétkeseket bíróság elé állították, és ahol a törzsfők igazságot szolgáltattak). Ezek a sagák a hétköznapi élet realista alkotásai, amelyek olyan helyeken játszódnak, ahová ma is ellátogathatunk. Olyan embereket mutatnak be, akiket köt és egymáshoz fűz világuk hitrendszere, erkölcsi és társadalmi kódexei, törvényei és hagyományai. A szereplők közül sokan objektíven élethűek és valóságosak – nevüket és genealógiájukat ugyanis történelmi dokumentumok rögzítik –, ami az életszerűség újabb rétegével gazdagítja a róluk szóló sagákat. Ellentétben az izlandi irodalom más kortárs műfajaival, mint amilyen például a fornaldarsögur (legendás mesék, mítoszok korábbi időkből) és a riddarasögur (kontinentális lovagrománcok, történetek fordításai), Az izlandiak sagáiban nem léteznek hatalmas sárkányok, nincsenek halhatatlan hősök, sem pedig elvarázsolt kardok (jóllehet elátkozott fegyverek előfordulnak). Az eseményeket igaz történetekként mutatják be. Az igaz szó köré azonban érdemes idézőjeleket képzelnünk.

Ezek a sagák a viking korban keletkezhettek – lehetséges, hogy egyes részeik már akkoriban is szájról szájra terjedtek, és a sokukban megtalálható versrészletek is ugyanebből a korai időszakból származnak –, de legjobb tudomásunk szerint Az izlandiak sagáit valamikor 1200 és 1450 között jegyezték le, és az összes fennmaradt kézirat kb. 1250 és 1700 közöttre datálható. Ezek tehát retrospektív, utólagos szövegek, amelyeket több száz évvel az események után rögzítettek írásban, és olyan keresztény írók hagyományoztak tovább, akik egyrészt Izland múltjának jelentős személyeit és helyeit szerették volna bemutatni, másrészt érdekes történeteket kívántak elmesélni. Gísli Pálsson2 antropológus informátoroknak nevezi a névtelen sagaszerzőket: olyan embereknek, akik „áthidalják az időbeli szakadékot a saját valóságuk és a miénk között”. Ez hasznos szempont ahhoz, hogy megértsük a viking korszak eseményeinek írásos megörökítésében játszott szerepüket. Mint minden valamirevaló mesélő, ők is kihagynak néha dolgokat, átugorják az unalmas részeket, vagy évtizedeket vágnak ki a történetből azért, hogy fokozhassák a tempót. Időnként kiemelnek olyan aspektusokat, amelyeket ők maguk a legérdekesebbnek tartanak. Van, hogy elferdítik a tényeket, összekeverve helyeket, embereket és eseményeket – akár szándékosan, akár véletlenül. Olykor kitalálnak dolgokat, néha pedig a legjobb szándékuk ellenére egész egyszerűen tévednek.

Az izlandiak sagáit manapság talán inkább a történetírás, ha nem a történelmi fikció kategóriájába soroljuk, ami azonban nem jelenti azt, hogy ne lennének értékes forrásmunkák számunkra a vikingekről és világukról. A sagák szerzői megbízható korabeli bizonyítékokra támaszkodtak, amikor megalkották elbeszéléseiket. A részletek, témák és szereplők sokszínűsége megmutatja, milyen viselkedésformákat és szokásokat tartottak akkoriban a legreálisabbnak és a leghihetőbbnek. Mindezek alapvetően fontos elemei az „igaz” történetek elbeszélésének. E könyv szempontjából az a legfontosabb, hogy a sagák elénk tárják a viking nők életének hétköznapi, mindennapos problémáit. Olyan dolgokat, amelyek nemigen változtak a 8. és a 14. század között (sőt, azon túlmutatóan sem!). Ilyen például a háztartás vezetése, a családi pénzügyek intézése, a gazdaság felügyelete, a ruhák készítése minden családtag részére, az ingyenélő rokonok és a zsémbes anyósok kezelése, a problémás gyermekek felnevelése, a házasságkötés, a válás, valamint a férjek támogatása és/vagy korholása. Ezek a történetek – ahogy Jochens fogalmaz – döntő fontosságúak ahhoz, hogy megértsük a kora középkori Izland „létezésének kézzelfogható aspektusait”. Hússal gazdagítják a régészet csupasz csontjait.

Író vagyok. Nem szeretnék a történelem partvonalán állni, és egyik szemem elé látcsövet illesztve távolról szemlélni a vikingek korát. Másfajta megközelítést fogok alkalmazni, átlépve a műfaji határokat, a történelem jól kitaposott ösvénye és az érintetlen irodalmi talaj között haladva: a viking nőket, akiket már sok éve ismerek és kedvelek, háromdimenziós emberekként fogom megjeleníteni, nem pedig nevek és irányadó dátumok sorozataiként. Magnus Magnusson és Hermann Pálsson3 számomra kedves kifejezését kölcsön véve: „emberivé tenni a történelmet”.

Miközben a 9. és 10. századtól a jelenig, majd pedig visszautazunk, tizenhárom fantasztikus személyt fogunk megismerni Az izlandiak sagáiból: akad közöttük fiatal és idős, szegény és gazdag, rabszolganő és független özvegyasszony, boldog, de kétségbeesett, szomorú is.

Lényegesen több lenyűgöző élettörténetet ismerünk annál, mint hogy egyetlen könyvben elmeséljem valamennyit, ezért ebben a kötetben az „egyszerű” nők bemutatására szorítkoztam: olyan teremtésekére, akik itt a Földön éltek (és nem az istennőkre, például Freyjára, az óriásokra, mint Skaði, vagy a túlvilági lényekre, mint a nornák); a halandókkal foglalkozom, akiket kötnek a fizika, az idő, a valóság törvényei (nem mitikus valkűrökkel, mint Brünhilda és Sigrun, vagy harcosnőkkel, mint Aslaug); felejthetetlen emberek ők, akiknek hatalma nem jár együtt királyi címmel vagy koronával (ellentétben például Gunnhild királynővel, a „királyok anyjával”, aki számos sagában megjelenik).

A következő fejezetekben találkozni fogunk Melkorka ír hercegnővel, aki ágyasból/rabszolganőből előlépve szerezte meg ezt a rangot, és akit Hoskuld Dalla-Kollson, a Lazacfolyó-völgy egyik legbefolyásosabb családjának tagja vásárolt meg, aki a tengerentúlon „egy viking”-ként van jelen. Ott van aztán Thorgerd Brák, akinek vasakarata és önfeláldozása bizonyítja, hogy nem mindennapi rabszolganő.4 És Bergthora meg Hallgerd, e sagák két legemlékezetesebb háziasszonya: az első azért, mert a borzalmas sorscsapások ellenére is állhatatos marad, és a végsőkig kitart a férje mellett; a második azért, mert… nos, mindebből őrá semmi sem jellemző. Aztán ott van még Bera is, aki sok gyermeket elveszített, mielőtt világra hozta Izland egyik leghíresebb és legpajzánabb harcos költőjét, Egil Skallagrimssont. Vinlandban nagy távolságokat beutazó, vadóc édesanyákkal találkozunk: Gudriddal, akinek fia, Snorri az első „európai” gyermek, aki Észak-Amerikában született; és az előrehaladott várandós Freydisszel, Vörös Eirik lányával, aki (karddal a kezében) egyenesen belerohan a vikingek és az újonnan felfedezett ország őslakosai között kirobbant heves konfliktusba. Visszatérve Izlandra megismerkedünk Térdnadrágos Auddal, akinek ragadványneve arról a feltételezett szokásáról árulkodik, hogy férfinadrágot viselt. Ez a ruhadarab szolgál ürügyként Aud férjének, Thordnak arra, hogy elváljon tőle – de ezt követően a férfinak sem lehet nyugta. Két Geirrid nevű boszorkánnyal is találkozunk: egy öregasszonnyal, akinek bőkezű lakomái legendás hírűek, és az unokájával, akit azzal vádolnak, hogy varázslattal csábított el egy nála jóval fiatalabb férfit. A téli, túlvilági Grönlandon Thorbjorg lítilvolva („kis látnok”) jósol fényes jövőt a sziget bajba jutott telepeseinek. Végül pedig találkozhatunk az izlandi történelem két legfélelmetesebb, egyszerre lenyűgöző és ijesztő nőalakjával: Unn djúpuðgával („a mélyen gondolkodó”) és Gudrún Ósvifsdóttirral. Unn feleségül megy egy királyhoz, majd világra hoz egy másikat, és Norvégiából a Brit-szigetekre vándorol, mielőtt végleg Izlandon telepszik le, ahol az ország területének egyötödét mondhatja a magáénak. Néhány nemzedékkel később az életnagyságúnál nagyobb Gudrún minden izgalom és tragédia mozgatórugója azon a vidéken, amely egykor Unn uralma alá tartozott. Gudrúnra a legtöbben a szerelmi háromszög miatt emlékeznek, amelybe két mostohafivérével, Kjartannal és Bollival keveredik, de felkeressük őt majd élete legvégén is, amikor öregasszonyként a világtól visszavonulva éli napjait. Ő Izland első apácája és női tengerésze is.

Feldolgozásaimban ezek a történetek ugyanazokon a helyeken és ugyanazokban a helyzetekben képzelik el ezeket a nőket, mint a saga szerzői tették több mint 800 évvel ezelőtt; a tisztelet, a megbecsülés és az áhítat ugyanazon szellemében rekonstruáltam az életüket, mint az eredeti történetek elbeszélői. Ha olykor-olykor eltűnődtem valamelyik szereplő tevékenységéről vagy motivációiról, akkor sem rugaszkodtam el a hiteles történelmi és/vagy régészeti alapoktól. Középkori elődjeimhez hasonlóan én is mindent elkövettem, hogy igazat írjak.

Sok esetben képtelenség bizonyítani, hogy léteztek-e vagy sem ezek a nők a sagák világán kívül. Némelyikük, például Unn, a mélyen gondolkodó, máshol is dokumentált szereplő, és ezért létező történelmi alaknak tekintjük. Az alsóbb társadalmi osztályokból származó nők, mint Thorgerd Brák, aki egy előkelő családhoz tartozó cseléd volt, nem hagytak fizikai nyomot maguk után a történelemben. Mások, mint Melkorka ír hercegnő, leszármazottak hosszú sorát örökítették az utókorra. Az én céljaim szempontjából nagyszerű, ha ezek az emberek valóban léteztek, de nem jelent problémát az sem, ha a képzelet szülte őket. Egyedül az számít, hogy mit mesélhetnek nekünk a viking nők változatos életéről: feleségek, özvegyek, anyák, nevelőanyák, leányok, tengerészek, világjárók, jósnők, rabszolgák egyaránt. Ezek a szereplők olyan hangok szószólói, amelyek túl sokáig hallgattak; fontosak, mert emblematikusak. Lehet, hogy sohasem létezett Brák nevű cseléd, aki Skallagrim házában élt és dolgozott, de egészen biztos, hogy sok hozzá hasonló szolga élt akkoriban. Az ő történetének elbeszélésével a társai történeteire is rávilágítottam.

Nos, akkor induljunk! Utazzunk együtt az időben, mintegy ezer évet visszalépve, és találkozzunk ezekkel a viking nőkkel a családi tűzhely mellett! Szívjuk magunkba a főzéshez rakott tűz szagát! Borzongjunk velük együtt a sötét téli hónapokban! Viszkessünk és izzadjunk a meleg gyapjúingben! Pergessük mi is szövőszékük fonalát bőrkeményedéses ujjaink között! Háborodjunk fel kicsinyes sértegetéseiken és pletykáikon! Ízleljük meg házilag készített skyrjük5 édeskés savanyúságát! Figyeljük, miként nevelik a gyermekeiket! Rettegjünk velük együtt a babonás félelmeiktől! Érezzük át a szívfájdalmukat! Kapaszkodjunk fel a tengert hasító hosszúhajóik fedélzetére! Hallgassuk a hullámok morajlását!

1 MELKORKA:
ÁGYAS ÉS RABSZOLGA

Melkorka Mýrkjartan,
Írország királyának lánya

920 k. – ?

A Dublinnak nevet adó tó még nyáron is fekete színű. A keleti szél rúnákat rajzol zavaros vizébe: levegőben szálló átkokat, amelyeket a gyorsan folyó, tengeri sótól, hamis esküktől és tíz generáció ürülékétől bűzlő folyó sodor magával. Szürke felhők verdesik ezt a bűzös levegőt esőtől terhes hasukkal, rácsapkodva a város palánkjaira, őrtornyaira, háztetőire és a kikötőben ringatózó árbócokra. Melkorka egész életében itt élt – pontosan tizenöt éve –, de valahányszor aláereszkedik apja parton álló erődjéből, menekülve onnan, a dombtetőn álló erődítmény falakkal körülvett, védett szentélyéből, egyenesen orrba csapja a város alsóbbrendű lakói keltette bűz.

Most ekként él az emlékezetében.

Ezt megelőzően azonban még vonzották Melkorkát a szűk utcák, a piacok, a rakpartok – szüntelenül, kíméletlenül –, éspedig oly módon, amire még most sem talál magyarázatot. Mi viszi rá, hogy folyton elszökjön? Mi hajtja őt, Mýrkjartan legszebbik leányát, hogy elhagyja a szobáit, ahol a padlót naponta szedett friss vízi menta és vasfű borítja, az ágya szalmáját tetűirtó levendulával keverik, a kandallókon pedig édes méhviaszgyertyák lobognak? Mi hajtja őt, a főkirály drága elsőszülött gyermekét, hogy hátrahagyja a fonást és a varrást, a sört ivó és pénzszekrényt megtömő jövendőbeli férjeket és fiatal, becsvágyó fivéreit – még egyikük sem férfi, de mindketten okosak. Olyan éles az eszük, mint az ezüstbrossok. Mindketten apjuk örökébe lépnek majd, amikor eljön az idejük, de egyikük sem fogja felülmúlni őt, gondolja Melkorka. Őket senki sem fogja a Nyugat Hektoraként1 emlegetni. Senki sem fogja úgy megcsókolni a fejét, ahogyan Mýrkjartan teszi, amikor hazaérkezik, és senki sem fogja megsimogatni azt a szép arcát, és mosolyogva ciaránnak, „kis sötét hajúm”-nak szólítani.

Nem, nem tud igazán magyarázatot adni rá – sem most, sem a későbbiekben –, hogy mi az, amit riasztónak talál a királyi élet pompájában és kiváltságaiban. Mi készteti arra, hogy az emberi iszap közelében nyomorogjon idelenn, Dublin városában, ahol a tó rothadása úgy ömlik szét a keskeny sikátorokban, mint a belsőségek, ahol a kádárok tölgyfaléceket hajlítanak hordókká, a pohárkészítők juharfából faragnak söröskorsókat, a gyertyaöntők faggyúból fényt varázsolnak, a bőrárusok pedig melegséget biztosítanak a magányos testeknek. A száján keresztül szedi a levegőt, ahogy elhalad egy udvar mellett, amely csordultig megtelt szeméttel. Disznók szaladgálnak előtte, miközben tűnődik. Kövér, fekete faruk csak úgy ugrál, ahogy a lábukkal fel-feltúrják az utat.

Valójában csak egyetlen okot képes felfogni, de ez képtelenség.

Zsigeri érzés.

Impulzus.

A menekülés zsigeri késztetése.

Mennyire bánja már, hogy engedett ennek az ostoba szeszélynek!

A felhők egyetlen mennydörgéssel felhasadtak, és másodperceken belül kiürítik terhüket. Nem rendeznek előjátékot ezek az égi óriások, csak gyorsan köpnek egyet, aztán jön az egész áradat. Mennydörgés dobol az égen, zengés és robaj visszhangzik a tenger felől, a zaj felerősödik, ahogy a szárazföld belseje felé haladva dübörög, és hamarosan már az An Ruirthech folyón robajlik lefelé.

A vízpart felől érkező kiáltások sikolyokká magasodnak a fából ácsolt kikötőben, majd rémült üvöltéseket hallani városszerte. Hamarosan, de már megkésve, megszólalnak majd a kikötői harangok. A helyi harcosok pedig Muirchertachért – az apjáért, Mýrkjartanért – kiáltanak, hogy verje vissza a támadókat. Rövidesen idegen kardok vagdalnak majd inakat és izmokat: a pengék hamarosan írek húsába mélyednek. Abszurd módon tűz keletkezik, ahogy a hideg eső és a hideg acél letarolja majd mindnyájukat.

– Fussatok! – kiáltja Melkorka. Az égből a szemébe patakzik az eső. – Futás! – kiáltja, és meg is cselekszi, amit másoknak prédikál. Fussatok! Erre és arra, futás! A lábai csúsznak, a szíve nyúlként riad. Hol van már? Hol marad Mýrkjartan? És hol vannak az emberei? Fuss haza!, ez a zsigeri késztetés munkál benne. Csakhogy túl messzire került, túlságosan távol jutott mostanra az erődtől, a hegytől és a tűzhelytől, nem fog odaérni, mielőtt a portyázó tengeri farkasok ellepik a Borozóról, a Szakácsról vagy a Halakról elnevezett utcát, mielőtt vicsorogni és csattogni kezdenek, és mindenkit elnyelnek.

Ó, mennyire megbánta már, hogy ma reggel lóvá tette szeretett dadusát! Apámnak szüksége van rád, ezt mondta neki Melkorka, vagy valami hasonlót, valami semmitmondó, de hihető ürügyet, tudva, hogy Valgerd mindent (házimunkát, odafigyelést, szoknyákat) félretenne csak azért, hogy a kedvében járjon az apjának. A pletykák szerint valaha szeretők voltak ők ketten, a király és az ágyasa, bár az öregasszony ezt ma már nem hajlandó beismerni. De még ott van valami szikra, valamiféle makacsul izzó parázs Valgerd széles mellkasában, amit Melkorka szívesen kihasznált.

Most bármit megtenne azért, hogy újra ott lehessen, és a szövőszéken dolgozhasson Valgerddel az oldalán, érezni, ahogy az öregasszony savanyú lehelete szinte süvít a fogai között tátongó nagy réseken át. Most bármit megadna a dajkája társaságáért, a védelméért. Most még inkább, mint valaha: Fuss! Menj! Ezt kell tennie. Menekülnie kell, azt sikoltja a lelke, hogy meneküljön, és egyre csak meneküljön. Elviharzik a betört ajtók és összetört bódék, a kunyhók rongyos serege mellett, húsz vagy harminc olyan bódé mellett, amelyek egy alkalmi piacot alkotnak a vászonponyvák és a lángoló sátrak közelében. Olaj van náluk, gondolja közben. A pogányok szereztek valahogyan olajat maguknak – azzal átrobog a viharon és a füstön, egyik saroktól a másikig, a kis kápolnát keresve, amelyről azt gondolja, hogy itt van valahol a közelben. Ugye? Azon a kovácsműhelyen túl? Vagy nem is, inkább annak a sikátornak a végén lesz. De most már meg is fordult, az égbolt örvénylik, a sár csöpög és tocsog a lába alatt, megcsúszik és nekiütközik egy mezítlábas rabszolgának, aki ott ragadt egy talicskával, amely egyre mélyebbre és mélyebbre merül egy keréknyomban. A rakománya már annyira átázott, hogy akár ki is boríthatná. A bőre sötét, mint az arckifejezése is, és szitkozódik és káromkodik rá, őrá, Mýrkjartan elsőszülött leányára, és abban a pillanatban a rabszolgának gerince nő, a háta kiegyenesedik, a nyakáról eltűnik a béklyó. Nem hajol meg ez a férfi senki más előtt, csakis az isteneinek. De hátha, gondolja Melkorka – és azt kiáltja: Menj! – lehet, hogy az istenei most nem ismerik fel, ahogy lábszárig süppedt a mocsokba, valamely gazdag ember talicskájához láncolva, és egy vad, a vihartól ázott nőre mutogatva szitkozódik.

Aztán egy másik férfi ujjai belemélyednek Melkorka felkarjába. Olyan vastagok és tömörek, akár a bálnacsontok. És Melkorka tudja, hogy kit szidott valójában az a szolga.

Mögötte az északi férfi felszisszen.

Nem nevetést hallat.

Erőlködésből fakadó nyögést.

Durván hátra rántja Melkorkát, aki érzi, hogy megreccsen a koponyája a férfi fogsora alatt. A vér fémes íze szétfut a szájában, a nyelve lüktet. Melkorka csapkodni kezd maga körül, rémült szavak kusza összevisszaságát sikoltozza, de a férfi erre csak még mélyebbre mélyeszti az ujjait az üstökébe, és egyre erősebben rángatja, hiába rúgkapál és sikoltozik. Meg sem próbálja Melkorkába fojtani a sikolyokat – ugyan mi értelme lenne? Ki fogja megállítani? Ki fogja meghallani? Ki törődne ezzel a lánnyal? Csak egy közönséges teremtés, senki különleges. Egy újabb disznó, amelyik visít a nagy zajban.

Később, miután ez a pogány férfi találkozott drótszakállú cimborájával, miután közös erővel végigvonszolják Melkorkát a girbegurba kerítések mentén és két parányi, egymáshoz túl közel zsúfolt ház között, miután berángatják ebbe vagy abba a sirályürüléktől foltos udvarba, miután belehajítják a mocsokba, a koszfoltos bőr és a hímzett vászon a hátára tapad, és a hideg eső verdesi az arcát, és miután tönkretették már amúgy is megrongálódott ruháját, ott, a szabad ég alatt, a mellettük lévő tűzhelyből füst száll fel, és tucatnyi és tucatnyi kékes csík száll bűzlően az ég felé városszerte, Melkorka újra és újra és újra ugyanazt a morgást véli hallani. Közvetlenül fölötte szól. Egyenesen a fülébe hatol.

– Kérjetek értem váltságdíjat! – nyögi, a sikoltozástól és a sírástól fájó torokkal, nyállal és takonnyal elborítva. Az északi férfiak helyet cserélnek egymással.

– Hercegnő vagyok – zokogja, most már tetőtől talpig bűzösen: gyönyörű fekete haja lóhúgytól és a pogányok köpéseitől átnedvesedett massza. Göröngyök csikorognak a fejbőrén, nem tudja elhinni, nem képes elfogadni, hogy ez megtörténik vele. – Ne bántsatok! – esedezik, már túl későn. – Az apám a király.

Ciarán.

– Fizetni fog nektek… Kérlek, ne…

Kis sötét hajúm.

Addig beszél és beszél, amíg cserben nem hagyja a hangja.

A könyörgéssel semmire sem megy.

Ezek az állatok csupa izomból vannak, eszetlenek. Nem cselszövők. Nem is hadvezérek. Ha egyszer végeztek vele, akkor végeztek, punktum! Melkorka fejben gyors elemzést végez: nem, nem éri meg nekik, nem fognak tárgyalni róla, nem lesz váltságdíj. Nem fogják végigvonszolni ezen az égő, zsúfolt városon, vissza egészen Mýrkjartan erődjéig. Túl messzire kellene menniük túlságosan is kevés pénzért: most megkaparintják maguknak, amit tudnak, és nekivágnak a bálnák útjának. A tengeri patkányok máris változást szimatolnak a szélben: a dagály hamarosan levonul, és ők is távoznak, vele együtt. Ez eldönti a helyzetét. Rövid, rázós úton a kikötőig vonszolják. A partra felhúzott, keskeny gerincű hajókhoz, a baltás rokonaiktól hemzsegő, fából ácsolt rakpart mellett, azokhoz a szerencsétlenekhez, akik a rövidebbet húzták idefelé jövet. Ezúttal ti vagytok a hajópajzsok, fiúk, és mi vagyunk a kardok. Ott rakják le Melkorkát a sápadt arcú Rūs elé, hadd becsülje fel az értékét. A férfi már ránézésre is felismeri a jó rabszolgát.

És valóban – a zúzódások és a vér ellenére – meglátja Melkorka értékét. Ez itt drága, gondolja a rabszolga-kereskedő, és behajítja Melkorkát hajója nyöszörgő rakterébe. Igen, ez megteszi.

Melkorka most már túlságosan kimerült ahhoz, hogy ellenálljon.

Az evezőpadok közé ékelődik a többiekkel együtt, akik zömével nők és leányok, szegény halásznők, sovány, vörös hajú szobalányok. Senkit sem ismer fel közülük Melkorka. Senkit, akinek rangja lehet. A hajó tele van ilyen senkikkel.

És most ő is csak egy közülük.

Névtelen portéka a rakodótérben.

A támadók visszatérnek. A kereskedő elhajózik. Dublin füstölgő partvonala csak egy folt, egy karcolás, egy emlékkép marad.

Melkorka pislog, amikor egy szürke tengeri kutya tekintete elcsípi az övét. Ahogy ez az illető közelebb lép hozzá, a lány az ölére szegezi a tekintetét, és két kezét fehérré szorítva összeteszi, hogy imádkozzon. Gyorsan lehúzza a mutatóujjáról az aranygyűrűt, amelyet Mýrkjartantól kapott még csecsemőkorában, fogzáskor. Hercegnőhöz illő ékszer. A szájába dugja. Keményen összeszorítja az állkapcsát, amikor a tengeri kutya rácsap a mancsával – és addig harapja, amíg össze nem roppannak a fogai.

A sagák csak szűkszavúan számolnak be a rabszolgákról, pedig a valóságban mindenütt jelen voltak, ahogyan a víz is: ugyanolyan alapvető fontosságú volt e kettő a viking kori emberek életében. A rabszolga-kereskedelem volt az a csendben működő fogaskerék, amely körül a „viking létforma” forgott. A portyázás és a kereskedelem körforgásának tengelye a rabszolgatartás volt: a rablások során különféle portékákat szereztek be, amelyek közé az emberi foglyok is tartoztak, akiket aztán a vikingek hazájában fogtak dologra. A rabszolgamunka lehetővé tette a vikingek számára, hogy tegyék a saját dolgukat (azaz még többet portyázzanak és bonyolítsák a kereskedelmet), állandóan fenntartva a körforgást.

Figyelmeztetés, mielőtt továbbmennénk: a „viking” kifejezés, amelyet tulajdonnévként használunk, egy skandináv származású, hajózásra, történetmesélésre és kisebb-nagyobb mértékű fosztogatásra hajlamos személyt értve rajta, kifejezetten modern kori jelenség. Az óészaki nyelvben azonban a víkingr és víking szavakat nem egy bizonyos etnikai identitás gyűjtőfogalmaként használták: a víkingr2 hímnemű főnév általánosságban „kalóz”-ra vagy „fosztogató”-ra utal, míg a víking nőnemű főnév az ilyen férfiak által végzett tevékenységeket írja le. Más szóval olyan emberek voltak, akik „vikingkedtek”, miközben nem nevezték magukat vikingeknek; a középkori források szerzőinek szóhasználatára is ez a jellemző. Az angolszászok, frankok, frízek és írek szemében nem meglepő módon kívülállóknak és ellenségnek számítottak; a 9. és 10. századi krónikások azonban „pogányok”-nak, „északiak”-nak, „idegenek”-nek titulálják őket. Az Íslendingasögurban („Az izlandiak sagái”) a vikingek szinte kizárólag a szereplők norvég őseiként jelennek meg; hősies és gyakran bajkeverő férfiak a dicsőséges, fénylő múltból, akik széles körben és megkülönböztetés nélkül zaklattak másokat, mielőtt letelepedtek volna Izlandon.

Amikor tehát az emberek adás-vételéről van szó, a „portyázó” vagy „rabló” és a „kereskedő” kategóriák közötti határvonal olyannyira elmosódik, hogy szinte nem is érzékelhető. A rabszolgákat rablóhadjáratok útján szerezték be és a kereskedelem révén értékesítették; nemigen van okunk kételkedni abban, hogy az ilyen javak beszerzéséért felelős emberek nem voltak azonosak azokkal, akik a keresletet képezték.

Az évenkénti expedíciók során Dániába, Svédországba, a Balti-tenger partvidékén és a Volgán felfelé, majd vissza Frízföldre, Szászországba és a Brit-szigetekre is eljutottak ezek a kereskedő-harcosok. Különösen érvényes ez az utóbbira, ahol kiterjedt emberkereskedelmet folytattak.

Rabszolgák nélkül az általunk ismert viking korszak nem is létezhetett volna.

E rabszolgák egykori meglétének bizonyítékait3 megtalálni azonban korántsem egyszerű feladat – különösen, ha nőkről van szó. Az írásos feljegyzések említést tesznek ugyan az elfogásukról, a velük való bánásmódról, az alkalmi szabadon bocsátásokról és az emberek birtoklására vonatkozó tulajdonjogot szabályozó törvényekről, de az idevágó részletek vagy talányosak, vagy zavarba ejtően szűkszavúak.

Az izlandiak sagái többet – és valahogy kínzóan kevesebbet – nyújtanak, mint kora középkori megfelelői. Számos rabszolga szerepel ezekben a történetekben: némelyikük öreg, némelyikük fiatal, vannak, akik füvet kaszálnak vagy birkákat terelnek, mások együgyű karikatúráknak vagy viccelődő seggfejeknek tűnnek, némelyikük embernek álcázott ármánykodó, míg mások aligha többek, mint névtelen bábok a főszereplők viszályaiban, vagy éppenséggel agyafúrt cselszövők (mint Melkolf, Hallgerd jobbkeze a Brennu-Njáls sagában, akivel a 3. fejezetben találkozunk majd, ha csak rövid időre is). Egyeseket alantas állatként kezelnek, míg másokat, mint Melkorkát, ha szabadnak nem is, de mégis egyértelműen előkelő személynek tartanak. Rabszolgák mindenütt szerepelnek a sagákban, de az esetek többségében nem kapnak különösebben nagy teret.

Ami a tárgyi bizonyítékokat illeti, a régészek4 a rabszolgaságot „láthatatlan tevékenység”-nek nevezték. Ez az állítás elsőre ellentmondásosnak hangozhat, hiszen a múzeumok tele vannak viking kori relikviákkal. A koppenhágai, stockholmi, oslói, dublini és londoni Nemzeti Múzeumok (hogy csak néhányat említsünk) csodálatos gyűjteményekkel rendelkeznek: ezüsthegyekkel és pénzérmékkel (köztük rengeteg arab dirhammal); a Rajna-vidékről importált fúvott üvegből készült ivóedényekkel; agancsból és elefántcsontból faragott fésűkkel; csontból faragott játékokkal, korcsolyákkal és vasalódeszkákkal; sokszínű, üveggyöngyökből kirakott sárkányokkal, bőrcipőkkel, gyapjúkesztyűkkel, értékes selyemfoszlányokkal; olyan csavart vasrudakkal, amelyeket botként használhatott egy seiðr-asszony, s egy völva (varázslónő) varázspálcái lehettek; ligetekben, hegyoldalakon vagy útkereszteződésekben fellelt, a helyükről kitépett rúnakövekkel, amelyeket márványburkolatú csarnokokba költöztettek át; lenyűgöző szépségű kardokkal, lándzsákkal, nyílhegyekkel, alabárdokkal és fejszékkel, amelyekkel Valhalla harcosait fegyverezték fel, és ezzel még nincs vége. Fennmaradtak ezenkívül bilincsek is. Súlyos vas nyakörvek.

Mindez ott található és megtekinthető a múzeumban: a sírokból előkerült tárgyak hihetetlen gazdagsága, a felbecsülhetetlen értékű leletek, amelyeket ősi hantokból, folyómedrekből és kikötőkből kotortak ki. Bár lehetséges, hogy az utóbb említett tárgyakat (a lehető legrémesebb „ajándékokat”) a rabszolgák „birtokolták”, természetesen a korábban felsoroltak egyikének sem lehettek a tulajdonosai. A rabszolgák nem kaphattak saját sírt. Semmit sem temettek el velük, amit a régészek kiáshattak volna: ők maguk tárgyaknak5 minősültek. És ha nincs önálló sírjuk, az azt jelenti, hogy nem maradtak fenn azonosítható tárgyaik, amelyeket napjainkban, több mint ezer évvel később, a múzeumi üveghez préselt orral és kamerás okostelefonnal megcsodálhatnánk.

A reykjavíki Izlandi Nemzeti Múzeum (Þjóðminjasafn Íslands) állandó kiállítása „Making of a Nation” (Nemzetalapítás) címmel egyszerre láthatatlanul, ugyanakkor nyomasztóan kézzelfogható módon mutatja be a viking kori rabszolgaság intézményének hatását.

Magát a múzeumot élénkzöld pázsit veszi körül: az Izlandi Egyetem szigorú főépülete és annak nagy, félköríves parkjától pár lépésre, a Tjörnin („a tó”), a városközpont festői lagúnája közelében fekszik, ahol madarak és madármegfigyelők, kocogók, ingázók és sétálók nyüzsögnek, mindössze karnyújtásnyira. A Nemzeti Múzeum háromszintes, modernista stílusú betonépület, formavilágával sok izlandi templomra emlékeztet: hosszú, téglalap alakú hajója van, amely az íves apszisba vezet, és egyetlen dobozszerű torony egészíti ki, kétoldalt kiugró, lekerekített kereszthajókkal. (A templom logója egyébként zseniális ötvözete az intézmény monogramjának és a viking kori tárgyaknak: egy „Þ” alakú fejsze „Í” alakú kardmarkolattal. Csodálatos munka!) Odabent, a második emeletre vezető rövid lépcsősoron – amelybe egy viking hajó pompás sziluettje van beágyazva – néma, szinte áhítatos csend uralkodik.

Odakint sapka-sálas időjárás van – még augusztusban is –, de odabent le kell vetnünk magunkról ezeket a rétegeket. (Adjunk neki még néhány napot, és a hőmérő higanyszála eléri a 23 Celsius-fokot, a taxisofőröm legnagyobb örömére: tökéletes az idő a fürdéshez, mondja.) Aranyszínű fény szűrődik le a fehér falakra és oszlopokra, amelyek így krémszínűnek, enyhén karamellásnak tűnnek. Van itt egy sor bonyolult faragású ajtófélfa, véget nem érően tekergő indamotívumokkal. Láthatunk egy fióknyi viking cipőt és egy wadmallal, sűrű gyapjúszövettel bélelt gyermekkesztyűt (a pár két felét egy zsinór köti össze – olyan okos találmány ez, amelyet a kanadai édesanyák, mint például az enyém is, még napjainkban is használnak). Ott van aztán az Ufsirban talált Krisztus-szobor: fája szúrágta, apró lyukakkal teli. Itt látható a figyelemre méltó 12. századi valþjófsstaðuri ajtó is. E kincsek körül és között interaktív multimédiás érintőképernyőket helyeztek el, a múltat felelevenítő színészek hangfelvételeivel, térképekkel és részletekkel, amelyek megváltoztatják a jelenhez való viszonyunkat.

Itt, az Origin of Icelanders („Az izlandiak eredete”) feliratú felületen egy virtuális gomb megnyomásával olyan nőket láthatunk, mint amilyen Melkorka (per se őt magát nem). A rabszolganők történeteit nem szavakkal, hanem vérrel és csontokkal mesélik el nekünk: „Az Izlandra települt nők 62 százaléka a Brit-szigetekről származott, a férfiak 80 százaléka pedig az északi országokból”, ez a felirat szerepel a képernyőn. A legújabb kutatások szerint elképzelhető némi eltérés ezektől az adatoktól, lehetséges, hogy a férfiak 75 százalékára,6 a nőknek pedig a 60 százalékára igaz ez az állítás, bár még ez is a kiállításon feltüntetett tartomány határain belül mozog. A mitokondriális DNS (mtDNS) – magyarázza az érintőképernyő – matrilineáris; akár 100 000 évre is visszavezethető. Az ehhez szükséges mintákat a fogakról lehet lekaparni.7

Ezért – firkantom a jegyzetfüzetembe – úgy tűnik, hogy a korai izlandiak nagyrészt északi férfiakból álltak, akik brit-szigeteki nőket vettek feleségül.

Ha a „feleségek” szó lelkes, de korlátozó és túlzottan optimista használatát gyors jegyzetemben kiegészítem a „rabszolgák és ágyasok” kifejezéssel, akkor talán tisztább és pontosabb képet kapunk a más írásos feljegyzésekben kurtán-furcsán elintézett nőkről. Bár a viking portyákon elfogott nők nevei nem szerepelnek a letelepedők között a Landnámabókban („A honfoglalás könyve”, amelyet a 12. században állítottak össze), jelenlétük mindmáig érezhető. A tudósok feltérképezték a teljes genomokat egy sor viking kori izlandi csontvázról vett mintából, amelyeket a sziget különböző részein találtak, és amelyek valószínűleg a honfoglalók első három generációjától származnak; ezek a genetikai vizsgálatok azt mutatják, hogy az első bevándorlók vagy északiak (Norvégiából vagy Svédországból származtak), vagy gaelek (Írországból vagy Skóciából jöttek), és/vagy a kettő kombinációi lehettek. A mai izlandiak mtDNS-ét és Y-kromoszóma-DNS-ét vizsgáló tanulmányok azt is kimutatták, hogy a patrilineáris ősök mintegy háromnegyede skandináv eredetű, a matrilineáris ősök mintegy kétharmada pedig a Brit-szigetekről származott.8

A viking rabszolga-kereskedelem bizonyítékai tehát lépten-nyomon fellelhetők az izlandi Nemzeti Múzeumban. Nemcsak a gondosan összeállított, szépen elrendezett és üveg mögé helyezett tárgyakban, és nem is csak az érintőképernyőkön található lenyűgöző információkban – hanem a kiállítási tárgyak hátterében álló emberekben is. Az ország élő és lélegző, hús-vér lakóira gondolok. 9

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Gspann Veronika

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Korrektor: Benedek Enikő

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

EP Stellari Display – Freebie by Edy Pang

Metropolis – Unlicense

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License