Jessica Broomnak
és
April Marshallnak

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Julie Sykes: Unicorn Academy – Olivia and Snowflake

Nosy Crow, London, 2018

Fordította Horváth M. Zsanett

Copyright © Julie Sykes, 2018

Hungarian translation © 2022 Horváth M. Zsanett

Magyar kiadás © 2024 Kolibri Kiadó, Budapest

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Illusztráció © Lucy Truman, 2018

ISBN 978 963 437 997 3

Felelős kiadó Pap Zoltán

Projektvezető Fehér Zoltán

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

– Ne mozdulj! – suttogta Olívia Hópihének, amikor elbújtak a repülő unikornis márványszobra mögé.

– Mehetünk végre? – türelmetlenkedett az egyszarvú. Fagyos volt a decemberi idő, és a lehelete jéggé dermedt a levegőben.

– Még nem – legyintett a lány, és Izabellen tartotta a szemét, aki az almafa előtt járőrözött, ahol a barátaikkal bújócska-fogócskáztak. – Megvárjuk, amíg Izabell és Felhő nem figyelnek. – Hirtelen a szájára tapasztotta a kezét. – Jaj, ne! Azt hiszem, mindjárt… Haaapci!

– Ott vannak! – kurjantott Izabell.

– Gyerünk, Hópihe! – visított fel Olívia. Az egyszarvú kiugrott a szobor mögül, hófehér szőrén arany-kék színfoltok szikráztak a napsütésben. Az almafa felé vágtatott, fürgén elkanyarodott Felhő elől. Olívia vörös haja lobogott a szélben, ahogy a fogócskában házként szolgáló fa felé száguldott unikornisával, azonban Emma és Láng, akik szintén fogók voltak a játékban, jobbról galoppoztak feléjük.

Emma kinyújtotta a karját. Hópihe el akart siklani Láng mellett, ám ő az Unikornis Akadémia egyik leggyorsabb hátasa volt, és Emma az ujja hegyével megérintette Olívia karját.

– Megvagy!

Izabell ujjongásban tört ki.

– Szép volt, Emma!

– Ne haragudj, Hópihe – mentegetőzött Olívia, amikor megálltak.

– Oda se neki! – nyihogott az egyszarvú, és megrázta hosszú sörényét. – Így is, úgy is móka, akár fogók vagyunk, akár nem.

Izabell körülnézett.

– Egér, egér, ki a házból! – próbálta előcsalogatni három pajtásukat, akik még mindig lapítottak valahol.

Olívia megpillantott egy színpompás sörényt az egyik rózsabokor mögött.

– Ott bujkál Szofi és Szivárvány! – mutatott rájuk. – Kapjátok el őket!

Addig folytatódott a móka, amíg az összes lányt el nem kapták a Zafír szobából.

– Muszáj pihennem! – sóhajtott fel Olívia, és az arcát legyezte.

– Nekem is – bólintott Lilla, amikor ott termett mellette Táncossal.

– Légyszi, játsszunk még egy kicsit! – kérlelte őket Emma. – Ez az utolsó hétvégénk az évzáró vizsga előtt. Jövő héten nem lesz időnk játszani, utána pedig mind hazamegyünk.

A Zafír szoba hat lakója egy emberként sóhajtott fel. Majdnem egy éve kezdték tanulmányaikat az Unikornis Akadémián. Mindannyian saját egyszarvút kaptak, akit megszerettek és akihez kötődni kezdtek, és azóta rengeteg izgalmas kalandban volt részük.

– Irtó fura lesz, ha már nem leszünk itt – jegyezte meg Mia, és szomorkásan körbenézett.

– Én itt leszek! – emlékeztette Olívia. – Hópihe még nem fedezte fel a varázserejét, és nem kötődünk egymáshoz, így nem vizsgázhatok le veletek.

A kötődés a barátság legmagasabb formája volt. Aki kötődött az egyszarvújához, annak egy hajtincse ugyanolyan színűvé változott, mint az egyszarvú sörénye, ami egy életre szóló barátságot jelentett. Ettől a pillanattól kezdve az Unikornis-sziget védelme lett a legfőbb feladatuk – a meseszép vidék oltalmazása, ahol mindannyian éltek. Olívia barátainak a hajában már megjelent a színes tincs – Szofié szivárványszínű volt, akárcsak Szivárvány sörénye, Miáé lila, Izabellé ezüst és kék, Emmáé vörös és arany, Lilla pedig, aki csak nemrég kezdett kötődni Táncoshoz, egy indigókék, citromsárga és rózsaszín tincs büszke tulajdonosa volt.

Olívia megérintette vörös haját, és azt kívánta, bárcsak neki is kék és arany tincsek lennének benne, mint Hópihe sörényében. Mintha megérezte volna kis gazdája bánatát, az egyszarvú megfordult, és puha orrát a lány lábához dörzsölte.

– Hamarosan kötődni fogunk egymáshoz – vigasztalta. – Van még időnk a vizsgáig.

– Bizony, még tíz teljes napunk maradt! – tette hozzá Szofi. – Segítünk megtalálni Hópihe varázslatát, hogy mind együtt vizsgázhassunk le.

– Nem hagyunk itt ezzel a rémes Valentinával, Déliával és Jázminnal – bólogatott Emma. – Ők sem kötődnek még az egyszarvúikhoz.

Olívia szívét jóleső melegség töltötte el. Neki voltak a legjobb barátai, ha valakik, ők biztosan tudnak segíteni!

– Köszönöm. De ide hallgassatok, nem olyan vészes, ha mégsem veletek együtt vizsgázom le. A kishúgom, Matilda januárban kezd az Akadémián, így legalább nem leszek egyedül.

– Márpedig akkor is velünk fogsz levizsgázni – jelentette ki Izabell. – És rendszeresen találkozni fogunk. Tudom, hogy messze lakunk egymástól, de szervezhetünk pizsamapartikat. Az én szobám pici, de a szigetnek azon a részén olyan meleg van, hogy kint alhatunk a függőágyakban.

– Az én szobám is kicsi, de apa megengedi, hogy az egyik üres melegházban aludjak, amikor vendégeink vannak – tette hozzá Mia, akinek kertészek voltak a szülei.

Olívia gyomra összeszorult, ahogy a barátai az otthonaikról meséltek, és hogy milyen jó móka lenne, ha szorítanának egymásnak egy kis helyet a pizsamapartikra. Volt egy titka, amit még nem osztott meg a barátaival, holott már csaknem egy esztendeje ismerte őket. Olívia otthona hatalmas volt, mint egy palota, tizenkét hálószobával, fedett medencével, teniszpályával és saját tavacskával. S bár a szülei tehetősek voltak, mégsem kényeztették el két lányukat. Hittek a kemény munkában – mindketten dolgoztak, és a lányoktól is elvárták, hogy serényen kivegyék a részüket otthon a rendrakásból és mosogatásból.

Olívia nem mesélt a többieknek az otthonáról és a családjáról. Amikor megismerkedett velük, nem akarta szóba hozni, nehogy azt higgyék, hogy dicsekszik, aztán valahogy túl késő lett ahhoz, hogy elárulja nekik, s végül titokban tartotta. Ha a többiek rákérdeztek, inkább témát váltott. Így egyszerűbbnek tűnt, de ha a barátai meg akarnák látogatni, az gondot jelentene.

– Nektek milyen a házatok, Olívia? – kíváncsiskodott Izabell. – Hol fogunk aludni, ha meglátogatunk?

Olívia kipréselt magából egy erőltetett nevetést.

– Előbb meglátjuk, vizsgázhatok-e egyáltalán. De most megyek is az istállóba. Megígértem Hópihének, hogy megnézzük, hogy áll neki, ha színes szalagokat fonunk a sörényébe, ugye, Hópihe?

Az egyszarvú eltitkolta a meglepetését.

– Bizony, bizony – bólogatott.

Olívia megsimogatta a nyakát, hálás volt, hogy négylábú pajtása belement a hazugságba.

– Én is jövök! – ajánlotta fel Lilla. – Imádom befonni Táncos sörényét, és így legalább mesélhetsz nekem a családodról. Nem is tudtam, hogy van egy kishúgod. – Rámosolygott a lányra. – Bár azt hiszem, sosem kérdeztem.

Olíviának görcsbe rándult a gyomra. Az elmúlt hónapokban szoros barátságot kötött a csendes, éles eszű Lillával, de nem akart mesélni neki a családjáról.

– Ne haragudj! De nem bánod, ha egyedül megyünk Hópihével?

A barátnője csodálkozva pislogott.

– Ó, oké.

– Tényleg szeretnék kettesben lenni vele egy kicsit. Hátha segít a kötődésben – hadarta Olívia.

Lilla bólintott, de Olívia látta a fájdalmat a szemében, és bűntudata támadt, miközben ellovagolt. Hópihének egy szót sem szólt. Az egyszarvú megvárta, amíg magukra maradtak, majd elfordította a fejét, és futó pillantást vetett a lányra.

– Mi a baj?

– Rettenetesen érzem magam, amiért megbántottam Lillát, de nem akarom, hogy a családomról faggasson. Jaj, mondd meg, mit csináljak, ha jövőre meg akarnak látogatni?

Hópihe volt az egyetlen, aki tudta az igazságot Olívia otthonáról.

– Nem tudnál egyszerűen mesélni nekik a szüleidről? Lefogadom, hogy egyikük sem bánna veled másképp, mint eddig.

– De hátha mégis! – tiltakozott a lány. – Nézd csak meg, mennyit nevetnek Valentinán. – Eszébe jutott az önimádó lány a Smaragd szobából. – Neki is nagyon gazdag a családja, és mindenki utálja őt.

– Csak azért, mert Valentina egy elkényeztetett és barátságtalan lány – magyarázta az egyszarvú türelmesen. – Te egyáltalán nem ilyen vagy. Nyugodtan elmondhatod nekik az igazat.

Olívia habozott. Ha igazat is mond Hópihe, és a barátai nem ítélnék el, az mit sem változtat azon a tényen, hogy egész évben titkolózott. Cseppet sem tetszene nekik. Nem, ezt nem kockáztathatja meg. Belehalna, ha a barátai úgy döntenének, hogy már nem szeretik.

– Beszéljünk inkább valami másról – dünnyögte.

– No de…

– Nem! – vágott közbe a lány. – És meg kell ígérned, hogy senkinek sem árulod el!

– Persze hogy nem árulom el – mondta Hópihe megrökönyödve. – Semmi olyat nem tennék, ami elszomorítana téged.

Olívia megkönnyebbült, amikor az istállóhoz értek.

– Jaj, hát nem csodás? És milyen jó meleg van idebent! – áradozott, miközben bevezette az egyszarvút. Elzötyögött mellettük egy égbogyóval megrakott kocsi. A lány kivett belőle egy marékkal, és odanyújtotta Hópihének. – Lefogadom, hogy megéheztél ennyi galoppozás után.

Tudta, hogy az egyszarvú mondani akart még valamit, de szerencsére Hópihe csupán felsóhajtott, és elmajszolta a bogyókat.

– Megyek, hozok néhány szalagot a raktárból. A legszebb szivárványt fogom belefonni a sörényedbe.

Azzal puszit nyomott Hópihe orrára, és elsietett. Óriási megkönnyebbüléssel töltötte el a tudat, hogy biztonságban van a titka. Az egyszarvúban megbízhatott, mindenre rábólintott, amit csak kért tőle. Bárcsak Hópihe időben felfedezné a varázserejét és kötődne hozzá, hogy együtt vizsgázhasson a barátaival! Viszont – szólalt meg egy halk hang Olívia fejében –, ha Hópihe mégsem talál rá a varázserejére, akkor nem fogsz levizsgázni, a barátaidnak pedig soha nem kell megtudniuk az igazat.

A lány a homlokát ráncolta, és most először elgondolkodott, vajon valóban le akar-e vizsgázni a társaival.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oranienbaum – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License