Zrínyi Miklós és öröksége

Zrínyi Miklós és öröksége

Szerkesztő

Hausner Gábor

Budapest, 2022

Szerzők

Ádám Balázs

Balla Tibor

Csikány Tamás

Hausner Gábor

Németh András

Négyesi Lajos

Padányi József

Pálffy Géza

Harald Pöcher

Ruszin-Szendi Romulusz

Sári Szabolcs

Szabó András

B. Szabó János

 M. Szabó Miklós

Tóth Zsolt

Végh Ferenc

Zágorec-Csuka Judit

Szakmai lektor:

Padányi József

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Karácsony Fanni

Olvasószerkesztő: Bíró Csilla

Korrektor: Pokorádi Zsófia

Tördelőszerkesztő: Fehér Angéla

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

A borítón az NKE HHK A épületének
aulájában látható Zrínyi-ábrázolás szerepel
(az eredeti Nagy Gábor munkája)

ISBN 978-963-531-658-8 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-659-5 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-660-1 (ePub)

© A szerkesztő, 2022

© A szerzők, 2022

© A kiadó, 2022

Minden jog védve.

Tartalom

A politikus, katona, költő-író Zrínyi Miklós (1620–1664) születésének 400. évfordulója

PÁRHUZAMOK I. – HONVÉDELMI ÉS HADERŐFEJLESZTÉSI PROGRAM
MAGYARORSZÁGON A 17. ÉS A 21. SZÁZADBAN

Harald Pöcher: Gróf Raimondo Montecuccoli – Egy osztrák (olasz) hős, császárhoz hű sikeres diplomata, hadvezér és tudós

Csikány Tamás: Zrínyi korának hadművészete

B. Szabó János: A lovasság reneszánsza Európában? (1630–1670)

Pálffy Géza: Határok fölött – Zrínyi Miklós lojalitásai és identitásai

Ruszin-Szendi Romulusz: Zrínyi és a modern katonai vezetéselmélet

Hausner Gábor: Zrínyi hadügyi reformjai és javaslatai

Végh Ferenc: Őrházak a Mura mentén – A Muraköz épített védelme a Zrínyiek korában

PÁRHUZAMOK II. – ZRÍNYI MIKLÓS ÉS A KORSZERŰ KATONAI KÉPZÉS

M. Szabó Miklós: A Zrínyi Miklós Katonai Akadémia és a Zrínyi Miklós Nemzetvédelmi Egyetem rövid története (1955–2011)

Sári Szabolcs: Pályakezdő tisztek kompetenciái

Németh András – Szabó András: Zrínyi-Újvár hadszíntérkutatási eredményeinek
hasznosulása a katonai műszaki oktatásban

Ádám Balázs – Padányi József: Szigetvári Zrínyi Miklós pajzsa

Négyesi Lajos: A hazatérő Odüsszeusz

ZRÍNYI MIKLÓS EMLÉKEZETE

Tóth Zsolt: Gróf Zrínyi Miklós emlékhelyei Magyarországon és külföldön

Balla Tibor: Rónai-Horváth Jenő császári és királyi altábornagy, Zrínyi Miklós műveinek kiadója

Zágorec-Csuka Judit: Zrínyi Miklós emlékezete Szlovéniában

A politikus, katona, költő-író Zrínyi Miklós (1620–1664) születésének 400. évfordulója

„Ezt az időt, kiben vagyunk, számlálhatatlan módon jó cselekedetekre szabhatjuk, mert az emberi társaságnak csendességére sok dolgokban hasznosan fáradhatunk, ki törvény tanulásában, ki politica elmélkedésben, ki vitézségben,

és mind ezeket a közönséges jóra nézve.”

Zrínyi Miklós

Az Országgyűlés 2019. december 11-én elfogadott 51/2019. határozata Zrínyi Miklós születésének 400. évfordulója alkalmából a 2020-as esztendőt Zrínyi Miklós-emlékévvé nyilvánította.[1] A képviselők egyhangúlag, 169 igen szavazattal fogadták el a Honvédelmi Minisztérium parlamenti államtitkára által előterjesztett határozati javaslatot, az indoklás szerint „tisztelettel adózva a magyar nemzetért tett hadvezéri, hadtudományi, költői és politikai munkásságának, valamint erőfeszítéseinek”.

Zrínyi életének, életművének felidézését nem csupán a kerek évforduló indokolja, hanem az is, hogy a róla kialakult kép több vonatkozásban a változás jeleit mutatja. Politikai, katonai, írói munkásságát az elmúlt évtizedek kutatásai új nézőpontokból világították meg és új összefüggésekbe helyezték. A történettudományban már évtizedekkel ezelőtt megkezdődött a romantikus nacionalizmus által örökített kép módosítása; a két pogány közt egy hazában magányosan őrlődő, tragikus sorsú hérosz helyett az 1980-as évektől egyre több figyelem jutott a harmincéves háborút követő európai hatalmi átrendeződésben Magyarországnak helyet kereső, a helyi érdekeket a francia–Habsburg-konfliktusba illesztő, a Német-római Birodalom francia orientációjú fejedelemségei (a Rajnai Szövetség tagjai) irányában tájékozódó széles látókörű politikusnak. A legutóbbi évek fejleménye a Zrínyik nemzeti határokon átnyúló családi kapcsolatainak megfelelő értékelése és kutatása, a Habsburg birodalmi arisztokráciába integrálódásuk hangsúlyozása. Új kutatási eredmények sora járult hozzá a család és Zrínyi Miklós kettős, horvát és magyar identitásának mélyebb megértéséhez, beillesztésükhöz a horvát–magyar közjogi és kulturális törekvések összefüggéseibe. A hadtudományi, hadtörténeti kérdésirány is látványos újdonságokat hozott elsősorban a Zrínyi által az oszmán–magyar határon emelt erősség, Zrínyi-Újvár helyszíni feltárásával és Zrínyi Miklós hadtudományi műveltségének, valamint munkáinak szisztematikus vizsgálatával. Mindezen kutatások nem csupán a hangsúlyokat módosítják, hanem alaposan át is rajzolják a hagyományos elképzeléseket. A „magyar” Zrínyi helyett egy horvát–magyar, közép-európai és európai Zrínyi alakja bontakozik ki. Az országgyűlési határozat 3. pontja teljes joggal hangsúlyozza: „hogy Zrínyi Miklós kiemelkedő szerepet játszott a magyar–horvát közös történelmi múlt kulcsfontosságú eseményeiben, ezért az emlékév egyben a magyar–horvát kétoldalú kapcsolatok elmélyítésének is méltó eszköze.”

Az Országgyűlés azt is kinyilvánította, hogy az emlékév keretében „támogatja és szorgalmazza a Kárpát-medence és a diaszpóra magyarsága körében olyan rendezvények, megemlékezések szervezését, valamint tudományos és ismeretterjesztő kiadványok, filmek, illetve oktatási anyagok készítését, amelyek méltó emléket állítanak Zrínyi Miklósnak és munkásságának”.

A Nemzeti Közszolgálati Egyetemnek fontos feladata, hogy részt vállaljon a méltó megemlékezésben. Először is azért, mert egyik karának, a Hadtudományi és Honvédtisztképző Karnak a jogelődei a Zrínyi Miklós nevet viselték, és a Zrínyi Miklós Laktanya és Egyetemi Campus a mai napig is az ő nevét hirdeti. Másrészt pedig azért, mert Zrínyi munkássága, költői és prózai műveinek együttese bőséges – bár még kellőképpen ki nem aknázott – kútforrása annak az eszmeiségnek, amelyet a közszolgálat „szolgálatként” való felfogása, a megszerzett tudás, tapasztalat közjó érdekében való hasznosítása, a jó állam – jó kormányzás elve jelent; annak a gondolatnak és ethosznak, ami az NKE létrehozásában testet öltött, küldetésében megfogalmazódott. A magyar régiségben kevesen fogalmazták meg olyan tisztán és világosan a bonum publicum szolgálatának erkölcsi kötelességét, mint Zrínyi: „kiki használjon, szolgáljon hazájának, amint legjobban lehet, és ne válasszon magának könnyebbséget, könnyű professziót, avagy életet, mert azzal nem használna, sőt árt hazájának, hanem olyant, akiből a magyar nemzet tapasztalható hasznot vehet.”[2]

Az emlékév ösztönzést adott arra, hogy Zrínyi örökségét beillesszük a közszolgálati oktatásba, a különböző hivatásrendek tanításába, elvégezzük Zrínyi műveinek olyan típusú feldolgozását, amelyet például a kínai hadtudomány klasszikusa, Szun-Ce A háború művészete című művének adaptálásával a vállalati, üzleti élet vezetői számára már itthon és külföldön sikeresen elvégeztek.[3] Zrínyi örökségét birtokba venni – ez volt az emlékévben a Nemzeti Közszolgálati Egyetem ambíciója. Ennek egyik lehetséges módja az alábbi emlékkötet, a másik az életmű egy jól körülhatárolt része (Zrínyi Miklós hadtudományi munkái) nemzeti értékké nyilvánításának és a Magyar Értéktárba való felvételének kezdeményezése.

PÁRHUZAMOK I. – HONVÉDELMI ÉS HADERŐFEJLESZTÉSI PROGRAM MAGYARORSZÁGON A 17. ÉS A 21. SZÁZADBAN

Harald Pöcher

Gróf Raimondo Montecuccoli – Egy osztrák (olasz) hős, császárhoz hű sikeres diplomata, hadvezér és tudós

Ausztria egy festői szépségű ország, amely kulturálisan és tudományosan is gazdag múltra tekint vissza. Az ország számos híres festőművészt, zeneszerzőt, költőt és nemzetközileg elismert tudóst adott a világnak.

A Habsburg-ház a „Míg mások háborúznak, te boldog Ausztria, házasodj!”[4] mottónak megfelelően háborúskodás helyett előnyös házasságkötésekkel és más országok trónjának megöröklésével növelte a birodalmát. A történelmet vizsgálva egyértelmű, hogy Ausztria több döntő háborút vesztett el, mint amennyit megnyert. Az osztrák hadtörténelem nem tud olyan kiemelkedő, nevezetes tábornokokat és tábornagyokat megnevezni – Radetzky gróf és Wilhelm von Tegetthoff tengernagy kivételével –, akik több katonai sikert arattak volna. Ezzel ellentétben az olyan, császári szolgálatban álló, külföldi származású parancsnokok listája, akik győzelemre vitték csapatukat, már jóval hosszabb. Kiemelkedő példaként említhető a 17. századi gróf Raimondo Montecuccoli vagy Savoyai Jenő herceg a 18. századból.

A dolgozat célja gróf Raimondo Montecuccoli életének és munkásságának bemutatása.

Mielőtt Montecuccoli életét, harcmezőn nyújtott teljesítményét és tudományos munkásságát bemutatnánk, fontos említést tenni a Habsburg Monarchia 17. századbeli történelmi hátteréről. A következő exkurzus pedig segít megérteni, hogy a Raimondo Montecuccoli által elért katonai eredményeknek milyen hatása volt a Habsburg Monarchia fejlődésére.

Exkurzus: a Habsburg Birodalom a 17. században[5]

A 17. század kezdetén a Habsburg Birodalom csupán egy közép-európai nagyhatalomnak számított. 1618-ban kirobbant a harmincéves háború (1618–1648), amelynek első része, 1618 és 1623 között, a cseh–pfalzi szakasz volt. Noha a harcokat kezdetben vallásháborúként értelmezték, később már sokkal inkább az európai nagyhatalmak szembenállásaként tartották számon.

A véres harmincéves háború következményeként a Habsburg Monarchia elvesztette német és nyugat-európai befolyásának igen jelentős részét. Erre válaszul az osztrákok megszilárdították a szomszédos, közép-európai területek feletti ellenőrzésüket, és 1648 után Ausztria határozott felügyeletet gyakorolt Felső- és Alsó-Ausztria, Stájerország, Morvaország, Csehország, Szilézia, Tirol, Karintia, Salzburg és Magyarország egyes részei felett. Miközben Bohémia is egy igen költséges szálka maradt az uralkodó szemében, addig a császárságban a központosítás szempontjából sokkal nagyobb akadályt jelentettek az Oszmán Birodalom közvetlen szomszédságában lévő magyar területek. A magyar nemesség zöme protestáns volt, így érthető módon ellenálltak, midőn I. Lipót császár erőszakos módon kötelezővé tette a katolicizmust minden magyar számára.

Nem sokkal a harmincéves háború lezárását követően a Habsburg Birodalom háborúban megfáradt erői teljesen kimerültek, és az ország gazdasága is súlyosan megsérült. Nyugatról Franciaország jelentett lappangó fenyegetést, és a Habsburgok nem léphettek fel a jól felkészült Oszmán Birodalom ellen sem, amely a fennálló béke ellenére egy nagyszabású hadjárat indítását tervezte a birodalom ellen. A Habsburgok stratégiája tehát kizárta az Oszmán Birodalommal való ellenséges viszony újrakezdését. A törökökkel való béke fenntartása érdekében a császár szemet hunyt a határon történő török portyázások felett. Az uralkodó bízott az 1606-os zsitvatoroki békében, amelyet a hatálybalépést követően már többször meghosszabbítottak. A legutolsó meghosszabbítás egészen 1660-ig tartott, amikor is II. Rákóczi György erdélyi fejedelem szemet vetett a lengyel koronára, és önálló külpolitikát kezdett folytatni. Ennek hírére az Oszmán Birodalom úgy határozott, megleckézteti Rákóczit. A nagy katonai összecsapás során az oszmánok gyorsabban léptek, mint a bécsi udvar, így Montecuccoli a mérhetetlen túlerőt látva harc nélkül feladta Erdélyt.

1663-ra egyértelművé vált, hogy az Oszmán Birodalom egy nagyszabású támadást tervez indítani a Habsburg Monarchia ellen. Ezért aztán 1664-ben Montecuccoli átszervezte a birodalmi hadsereget, és így reagálni tudtak az ellenség csapatainak bevetésére. Az 1664-ben végrehajtott katonai hadműveletek az augusztus 1-i szentgotthárdi döntő csatához vezettek, amelynek során a császári hadsereg a szövetséges csapatok segítségével legyőzte az oszmán sereget. A vasvári béke (1664) megkötésével a Habsburg Birodalom újabb húsz évre fellélegezhetett. Ezt követően 1683-ban indított támadást az Oszmán Birodalom a Habsburgok ellen, amikor is három hónapig ostrom alatt tartották Bécset. Az ostromgyűrű feloldása után a császári csapatok követték a törököket, és eközben Magyarország teljes területét elfoglalták, bekebelezve azt a birodalomba mint egy új tartományt; ez ellentétes volt a magyarok függetlenedési szándékával, és megalapozta az évszázadokig tartó feszült osztrák–magyar viszonyt.

Montecuccoli családi háttere és katonai pályájának korai évei[6]

A Montecuccoli nemesi család gyökerei egészen a 11. századi Medinába nyúlnak vissza. A család ősi kastélya a ma is álló Montecuccolo vára volt, ami a Modenához közeli Pavullo nel Frignano településen található, az akkori Modenai Hercegség területén. 1369-ben a család főnemesi címet kapott, és 1530-ban V. Károly német-római császár birodalmi fejedelmi címet adományozott a családnak. Raimondo Montecuccoli 1609. február 21-én született a 11 gyermekes család harmadik gyermekeként. Édesapját 1619-ben vesztette el mérgezés következtében. Félárvaként Alessandro d’Este bíboros udvarában nevelkedett. A bíboros egyházi karriert szánt az ifjú Raimondónak, de a bíboros halála után ő inkább a katonai pálya mellett döntött. 1625-ben Calloto császári generális Modenában járt látogatóban, majd magával vitte Montecuccolit német földre. Nemesi származása ellenére nem részesült kivételes bánásmódban, és meg kellett dolgoznia a ranglétrán való feljebb jutásért. Más szóval, ez alatt az idő alatt Montecuccoli megtanulta a katonák kötelezettségeit a legalsó rendfokozatoktól haladva felfelé. Katonai karrierje 19 éves korában, 1627-ben kezdődött, amikor szolgálatba lépett a harmincéves háború alatt.

Montecuccoli előrehaladása a ranglétrán[7]

A harmincéves háború második, 1625-től 1629-ig tartó szakaszában, a dán–holland háború alatt a katolikus Montecuccoli a protestáns német és holland seregekkel csapott össze. Az ezt követő svéd szakasz alatt (1630–1635) 1632-ben foglyul ejtette Knyphausen svéd parancsnokot, de még ugyanabban az évben Breitenfeld mellett megsérült, és ő maga is fogságba esett. A fogságból hamar kiváltotta magát, és még 1632-ben őrnaggyá (Obristwachtmeister) nevezték ki, majd amikor 1633-ban csatlakozott a lovassághoz, alezredesi rendfokozatot (Obristleutnant) szerzett. Az 1634-es nördlingeni csatában Montecuccoli a „Vitzthumer Kürassier” lovasezred parancsnokaként vett részt.

A harmincéves háború utolsó időszakában, a svéd–francia szakaszban (1635–1648) Montecuccoli a svéd hadsereg ellen harcolt, és Kaiserslautern elfoglalásakor győzelemre vezette katonáit. Ezt követően ezredessé nevezték ki. Montecuccoli immár ezredesként vezette a sereget az 1636-os wittstocki, az 1638-as chemnitzi és az 1639-es melniki csatákban. A svéd alakulatok fölénye miatt vissza kellett a csapatokkal vonulnia, és fogságba esett. A két és fél éves fogságát részben Szczecin lengyel városban töltötte. Ez idő alatt intenzív jogi, filozófiai, történelmi tanulmányokat folytatott, és tudományos munkát végzett. Fogsága alatt született meg az első katonai írása. Kiszabadulását követően felszabadította Felső-Sziléziát a svéd megszállás alól, amiért elismerésül megkapta a vezérőrnagy (Generalfeldwachtmeister) rendfokozatot.

1642/43 telén visszatért Modenába, és I. Francesco d’Este modenai herceg szolgálatába állt. Nonantola ostrománál mint lovassági tábornok vett részt, de 1664-ben már altábornaggyá (Feldmarschallleutnant) léptették elő, és Sziléziában töltött be vezető tisztséget, mialatt beválasztották az Udvari Haditanácsba is. Az Udvari Haditanács tagjaként köteles volt időnként Bécsben is megjelenni. 1645-ben részt vett az I. Rákóczi György elleni hadjáratban, és mialatt Csehországból Magyarország felé menetelt, élemiszerrel és fegyveres csapatok utánpótlásával segítette a svédek által ostromlott Brno városát. A cseh Dux városánál (Duchcov) a svéd sereg felett aratott győzelmét követően pedig megkapta a császártól a lovassági tábornok rendfokozatot.

A vesztfáliai béke megkötésével 1648-ban véget ért a harmincéves háború, amely után Montecuccoli többnyire diplomáciai küldetéseket teljesített szerte Európában, például Spanyolországban. A diplomáciai küldetések végeztével azonban hamar visszatért a katonai pályához. 1653-ban az Udvari Haditanács elnökhelyettese lett, majd három évvel később a kisegítő egységek parancsnokaként 1656-ban ostrom alá vette és megadásra kényszerítette a svéd kézen lévő Krakkót. A következő évben, 1657-ben feleségül vette Maria Margareta von Dietrichstein-Mikulovot (1637–1676), házasságukból egy fiú és három lánygyermek született. 1658-ban időközben tábornaggyá léptették elő, majd a dán király szövetségeseként megküzdött a Jütlandon, Fyn szigetén és Pomerániában állomásozó ellenséges svéd csapatokkal. Az olivai béke 1660-as megkötésével véget ért a lengyelek és svédek közötti, trónutódlásért vívott északi háború (1655–1660). Ezt követően Montecuccoli a győri (Raab) végvidék főkapitánya lett. A Habsburg Birodalom számára Magyarország ezen régiója politikailag és katonailag is kulcsfontosságú szerepet töltött be, hiszen innen szervezte a hadvezér Montecuccoli az Oszmán Birodalommal határos területek védelmét. Azokban az időkben Győr volt a legerősebb erődítmény a Dunántúlon. 1661-ben az udvar parancsára Montecuccoli a Tiszához vonult a seregével, ahol ugyan fel tudták tartóztatni a török erőket, de az utánpótlás hiánya miatt vissza kellett vonulniuk. 1663-ban pedig már szisztematikusan visszavonult anélkül, hogy döntő kimenetelű harcba bocsátkozott volna a török csapatokkal. A megmaradt csapataival a Csallóközbe vonult vissza, Pozsonytól keletre. A Porta 1663 áprilisában hadat üzent a birodalomnak, de a támadást csak lassan bontakoztatták ki.

Montecuccoli a katonai vezetői pályája csúcsán[8]

1664 közepén Montecuccoli átszervezte a császári hadsereget, amely így 30 ezer katonából állt, beleértve 10 ezer lovast. Az oszmán hadsereg nagysága azonban felülmúlta a császári csapatokat: Köprülü nagyvezír hadserege, amely feltételezhetően 120–150 ezer főből állt, nagy valószínűséggel magába foglalt körülbelül 60 ezer janicsárt és szpáhit, valamint 60–90 ezer vazallust és vélhetőleg 360 ágyút. 1664. július 25-én Köprülü seregének egy része (60 ezer katona) megpróbált Körmendnél átkelni a Rábán, de a keresztény sereg Montecuccoli segítségével visszaverte ezt a kísérletet. A török fősereg azonban már Szentgotthárd felé menetelt a Rába mellett. Július 31-én a török előőrs Mogersdorftól (Nagyfalva) délre átkelt a Rábán, és ott letáborozott. Augusztus 1-jén reggel 9 órakor a janicsárok megindították a támadást, és visszaszorították a keresztény csapatokat Mogersdorfig. A szövetséges csapatok döntő ellentámadása eredményes volt, és visszavonulásra kényszerítette a török csapatokat. A szövetségesek hadereje az alábbi egységekből tevődött össze: Habsburg-erők: 5000 gyalogos (10 zászlóalj), 5900 lovas (27 lovasszázad), 10 ágyú; német birodalmi erők: 6200 gyalogos (6 zászlóalj), 1200 lovas (9 lovasszázad), 14 ágyú; rajnai szövetségi erők: 600 gyalogos (2 zászlóalj), 300 lovas (4 lovasszázad); francia királyi erők: 3500 gyalogos (4 zászlóalj), 1750 lovas (10 lovasszázad); egyéb csapatok: 2000 horvát gyalogos, egy piemonti (olasz) gyalogezred (Marchese Pio de Savoya vezetésével), szentgotthárdi helyi magyar erők, Esterházy, Batthyány és Nádasdy saját csapatai, valamint cseh muskétások. Az ütközetben közel 10 ezer janicsár veszett bele a Rába folyóba. A csatában az oszmán sereget megközelítőleg 16 ezer fős veszteség érte, emellett pedig 15 török ágyú jutott a szövetséges erők kezére. Montecuccoli erőinek vesztesége nem haladta meg a 6000 főt. A menekülő csapatok által okozott zavarban az oszmán parancsnok, Köprülü Ahmed (nagyvezír, 1661–1676) úgy döntött, hogy nem küldi át hadseregének fennmaradó részét a folyón, és inkább visszavonult a csatatérről. Feljegyzések szerint a törökök további súlyos veszteséget szenvedtek az osztrákokkal együtt harcoló francia segédcsapatoktól. A törökök a szentgotthárdi csata alatt szembesültek először a nyugati, fegyelmezett sorokban, muskétával harcoló gyalogsággal. Mindemellett a törökök túl lassan reformálták meg gazdaságukat, hadseregüket és társadalmukat, és éppen ezért ebben az időszakban már egyre jobban alulmaradtak az európai ellenfeleikkel szemben.

A mogersdorfi döntő ütközetet követően a szemben álló felek megkötötték a vasvári békét (1664), amely garantálta a két birodalom közötti béke fenntartását a következő húsz évre. A magyar és horvát nemesség szemében a békeszerződés szégyenletes és megalázó volt, mivel mindkét hadban álló fél beleegyezett a szentgotthárdi csatában kialakult status quo fenntartásába. A Habsburg és az Oszmán Birodalom is előnyösnek ítélte meg a békeszerződést, mivel az lehetőséget adott nekik visszanyerni korábbi erejüket. A magyar és a horvát nemesség ugyanakkor egy olyan döntő csatát szeretett volna elérni, amivel lerázhatják magukról az oszmán igát, és visszanyerhetik függetlenségüket. Ez a kiábrándultság vezetett a magyar és horvát nemesek körében kibontakozó, a bécsi udvar ellen irányuló összeesküvéshez. Az összeesküvés résztvevőit őrizetbe vették, vezetőiket – a Zrínyi és Rákóczi család kiemelkedő alakjait – 1671-ben Bécsújhelyen (Wiener Neustadt) lefejezték. Röviddel a fegyverszünet vége előtt a szultán nagyszabású támadást indított Bécs ellen, amely 1683-ban a város ostromához vezetett. A Habsburg Birodalom megsegítésére III. János lengyel király a hadseregével az ostromlott város alá vonult. A törökök felett aratott elsöprő győzelmet követően a Habsburgok lépésről lépésre visszaszerezték a korábban török hódoltság alatt álló magyar területeket.

Az Oszmán Birodalom felett aratott 1663–1664-es győzelme elismeréséül Montecuccoli megkapta a fővezér (generalissimus) rendfokozatot, majd 1668-ban az Udvari Haditanács elnökévé választották.

Montecuccoli 1672-ben részt vett a hollandiai háborúban, ahol I. Lipót császár 18 ezer fős seregét vezette a franciák ellen. A hadvezér sikeresen harcolt a francia csapatok ellen, és 1674-ben elfoglalta Bonnt, majd 1675-ben ismételten legyőzte a francia csapatokat. Turenne francia tábornagy is e harcban szerzett halálos sebesülést.

A háborút követően Montecuccoli megbetegedett, és visszavonult a nyugat-európai hadszíntérről. Élete utolsó éveit leginkább a császári udvarban tudományos munkával töltötte. A Leopoldina Német Természettudományos Akadémia megalapításában is részt vett. 1680-ban egy balesetben vesztette életét Linzben. Montecuccoli a számára megígért hercegi címet már nem érhette meg. Ezt a fia, Leopold Fülöp kapta meg, ugyanakkor az ő 1698-as halálával kihalt ez a hercegi ág.

A kortárs nyugat-európai irodalomban Montecuccolit korának legtehetségesebb tábornokaként tartották számon. Montecuccoli támogatta az erős, besorozott katonákból álló hadsereget – szemben a zsoldosokkal –, felismerte a lőfegyverek jelentőségét, és hangsúlyozta a támadás fölényét a védelemmel szemben. Az Udvari Haditanács elnökeként elismerték a hadsereg hatékonysága érdekében végzett szervező munkáját is. Ugyanakkor voltak olyan európai államok, ahol nem magasztalták a hadvezért.

Az Osztrák Monarchia magyar területein nem csodálták őt ugyanúgy, mint a birodalom többi részén. Ennek az ellenszenvnek a legfőbb oka Zrínyi Miklós személye, aki ugyanolyan tehetséges hadvezér volt, mint Montecuccoli, és nehezményezte a Habsburg uralkodó hezitálálását a törökökkel szemben Magyarország felszabadítása kapcsán. Azonban az Ausztriában elérhető szakirodalom nem részletezi a 17. század e két kiemelkedő alakja közötti konfliktust. Ilyen leírás hiányában fontos, hogy bemutassuk a nézeteltérés lényegesebb pontjait.

Exkurzus: a Raimondo Montecuccoli és Zrínyi Miklós közötti vita[9]

Zrínyi Miklóst (horvátul Nikola Zrinski, 1620–1664) mind a magyar, mind a horvát nép nagyjaként tisztelik. Ezzel szemben Ausztriában Zrínyi neve kevésbé ismert. Zrínyi Miklós személyének viszonylagos ismeretlensége Ausztriában akkor érthető meg, ha elkezdjük tanulmányozni életét és a bécsi udvarhoz fűződő viszonyát. Zrínyi Miklós lelkes magyar hazafiként élete során egy, a Habsburg elnyomás alól felszabadult, független Magyarországról álmodott, ezért aztán nem látták őt szívesen a bécsi udvarban. A Habsburg Birodalom magyarországi területeinek közvetlen szomszédságában folyamatos fenyegetést jelentett az Oszmán Birodalom. Magyarország nyugati részén Ferdinándot (III. Habsburg Ferdinánd német-római császár) választották meg magyar királynak, míg az ország keleti részén Szapolyai János került hatalomra, aki szövetséget kötött a szultánnal. Az ország nyugati részén Zrínyi IV. Miklós (1506–1566) hősiesen harcolt az oszmán seregekkel szemben, egészen a Szigetvár ostromakor bekövetkezett hősi haláláig. Dédunokája, Zrínyi VII. Miklós a harmincéves háború és a folyamatos török fenyegetettség idején született. A harmincéves háború során a bécsi udvar jelentős csapatokat küldött az északi hadszíntérre, ezért nem merte megkockáztatni egy második front létrejöttét a birodalom keleti részében, az Oszmán Birodalommal szemben. A magyar–oszmán határ mentén élő lakosság elkeseredett segélykiáltása Bécsben süket fülekre talált, ezért úgy érezték, teljesen magukra maradtak ebben a kritikus időben. Mindez hozzájárult ahhoz, hogy a 16. és 17. században a magyar arisztokrácia egyre hangosabban adott hangot szabadságvágyának a bécsi udvarral szemben.

A Zrínyi-család is számtalan alkalommal került konfliktusba Béccsel. A vitás helyzetekre példa a szürkemarhák kivitele Itáliába, valamint a Habsburgok török fenyegetettségre adott válasza. A Zrínyiek birtokai stratégiailag jelentős szerepet töltöttek be a birodalomban, ugyanis ez volt a török hódoltság alatt álló magyar területek és Stájerország közötti ütközőzóna. Következésképpen a Zrínyiek területei jelentették az egyetlen folyosót az Adriai-tenger és a Habsburg befolyás alatt álló Nyugat-Magyarország és Stájerország között. A terület fontossága miatt a császár kiemelt figyelmet szentelt a Zrínyi-család tevékenységének. Például a császár nemtetszését fejezte ki azzal kapcsolatban, hogy Zrínyi Miklós szürkemarhát szállított a Rijeka melletti Bakar kikötőjéből Velencébe a vám megfizetése nélkül. Az exportot Zrínyi azzal magyarázta, hogy a határ védelmének érdekében szüksége van többletbevételre. A horvát bán és hadvezér egyre többször került konfliktusba a császárral, ugyanis meglátása szerint Magyarország és Horvátország teljes joggal bíró királyságok (regnum) és nem kapcsolt részei (partes annexae) a Habsburg Birodalomnak. Zrínyi újfent felbőszítette az udvart, amikor ismételten szürkemarhákat exportált Velencébe, és az osztrákok fegyveres úton akadályozták meg az üzlet létrejöttét. Zrínyi számára azért volt fontos az élő állat exportja, mert az ebből származó bevételét az Oszmán Birodalom határán lévő erődítései fejlesztésére fordította. Az incidenst követően Zrínyi Bécsben, személyesen próbált magyarázatot adni az eseményekre, de ez sem váltott ki együttérzést az uralkodó köreiből. Az udvar elégedetlenségét tovább növelte, hogy Zrínyi folyamatosan harcban állt a kanizsai erődben állomásozó török csapatokkal. Ezek az összecsapások nemcsak Bécset bosszantották fel, hanem a törököket is. Elrettentésként pedig az Oszmán Birodalom még több csapatot telepített a határra. Emiatt a bécsi udvar félt egy nagy horderejű, Bécset célzó oszmán támadástól.

Amint azt korábban kiemeltük, a Habsburg–török béke legutolsó meghosszabbítása egészen 1660-ig tartott, amikor is II. Rákóczi György erdélyi fejedelem szemet vetett a lengyel koronára, és önálló külpolitikát kezdett folytatni. Ennek hírére az Oszmán Birodalom úgy határozott, hogy megleckézteti Rákóczit. Rákóczi pedig a bécsi udvarhoz fordult segítségért. Komoly szándékának bizonyítékaként kész volt seregét Montecuccoli parancsnoksága alá vonni, aki Győr főkapitányaként az egyik legfontosabb politikai és katonai tisztséget töltötte be a Magyar Királyság területén, hiszen az ő feladata volt az Oszmán Birodalommal határos területek védelmét megszervezni.

A kirobbanó háborúban az oszmánok gyorsabban léptek, mint a bécsi udvar, így Montecuccoli a hatalmas túlerőt látva harc nélkül feladta Erdélyt. A törökök elleni – kevésbé dicső – magyarországi hadjárata után Montecuccoli egy anonim, nyilvános röpiratban indokolta meg tetteit. Montecuccoli szerint a magyarok járatlanok a hadtudományban, és így nem tudják megérteni az ő hibátlan stratégiáját. Zrínyi erre a maga módján egy nyilvános röpiratban válaszolt, amelyben élesen kritizálta Montecuccolit. Zrínyi szerint, noha Montecuccoli egy csodálatos hadsereget vezetett, mégis tönkretette azt anélkül, hogy harcba szállt volna az ellenséggel. Montecuccoli inkább feláldozta a saját embereit, és közbelépés nélkül végignézte, ahogy a törökök százezer magyart kényszerítenek rabszolgasorsba. Ez a fajta viselkedés pedig még az aljas hóhérénál is hitványabb. A kritikája megfogalmazása után Zrínyi javaslatokat is tett a török elleni küzdelem lehető legjobb stratégiájának megtalálására.[10]

1664. november 18-án azonban egy vadászbalesetben életét vesztette. Zrínyit Európa-szerte gyászolták, és többen arról beszéltek, hogy a bécsi udvarnak köze lehetett Zrínyi halálához. Ezek az összeesküvésről szóló elméletek pedig hozzájárultak ahhoz, hogy Zrínyi és az ő irodalmi munkásságának népszerűsége folyamatosan növekedjen.[11]

Montecuccoli, a hadtudomány kiemelkedő alakja[12]

Szinte minden országnak megvan a maga kiemelkedő hadtudósa: Németországnak Clausewitz, Magyarországnak Zrínyi Miklós, Ausztriának pedig Raimondo Montecuccoli és Károly Lajos főherceg.

Egy Montecuccoliról szóló tanulmány nem lenne teljes a hadvezér hadtudományi munkáinak ismertetése nélkül. Napjainkban csupán kevés olyan szakértő van, aki a teljes munkásságát ismeri. Montecuccoli korának egyik legképzettebb stratégája volt, aki felismerte, hogy a győzelemhez nemcsak a bátorság döntő fontosságú, hanem a hadtudományi ismeretek is. Legjelentősebb műveit pedig latinra, franciára és németre is lefordították.

Montecuccoli művelt ember volt, aki folyékonyan beszélt olaszul, franciául, latinul és németül is. Pomerániai fogsága alatt a vár könyvtárában található könyvek olvasásával mélyítette el tudását. Mivel olasz volt az anyanyelve, ezért a könyvei többségét vagy olaszul, vagy latinul írta. Ez idő alatt, 1641 és 1642 között írta az első, három könyvből álló művét, az Értekezés a háborúról (Trattato della guerra) című esszét. Az első könyv a Háború tervezése, a második könyv a Hadviselés, a harmadik könyv pedig a Háború befejezése címet viseli. Az első könyv a következő négy fejezetet tartalmazza: Tudnivalók a háborúról, A szövetségesekről, A fegyverzetről, A katonákról. A második könyv tíz fejezetből épül fel: a Védekező hadviselés, Támadó hadviselés, Hadviselés nyílt terepen, A fegyelemről, Az élelemről, A kémekről és felderítőkről, A menetelésről, A pihenő helyzetről, A harcokról és A besorozott katonákról és foglyokról. A harmadik könyv pedig A béketárgyalásokról, Az erők elbocsátásáról és A meghódított területek igazgatásáról című fejezeteket foglalja magába.

Montecuccoli másik jelentős műve a Dell’arte militare című könyv, amelyet 1653-ban fejezett be. A könyv a következő fejezeteket tartalmazza: Tizedes számrendszer, Terület- és térszámítás, Trigonometria, A fegyveres erők osztályozása, A feltételek biztosítása, A hadműveletekről, A menetelés, A tábor, A csata, A harc, A járőrözés, A tervezett erődítmény, A nem tervezett erődítmény, Az oldalvédelem, Az erődítmény személyzete, A koordinált támadás, Az elhamarkodott támadás, Védelem összehangolt támadás ellen, Védelem elhamarkodott támadás ellen, A felszabadulás.

Montecuccoli legjelentősebb műve pedig az 1670-es Magyarországi török háborúkról (Della guerra col Turco in Ungheria) című könyve, amelyet a szentgotthárdi csata sikere után írt. A mű három fő könyvből áll, amelyek további három fejezetre vannak felosztva. Az első fejezet (Rövid oktatás a hadügyről általában) a következő alfejezeteket foglalja magában: A háborúról, Az előkészületekről, A diszpozícióról, A hadműveletekről, Az erődítményekről, A mezei harcól. A második fejezet (Aforizmusok, azaz elmélkedések a legutóbbi magyarországi háborúkban történtekről) az 1661., 1662., 1663. és 1664. esztendő eseményeit foglalja össze. A harmadik fejezetben (Aforizmusok, melyeket a törökkel folytatott magyarországi háborúban lehetett alkalmazni) a következőkről ír Montecuccoli: A háborúról, Az előkészületekről, A diszpozícióról, A hadműveletekről, Az erődítményekről, A nyílt terepen folytatott harcról. Ezenfelül a szentgotthárdi csata egy rövid ismertetése is megtalálható a könyvben.

Ezt követően 1673-ban írta A csatákról (Delle battaglie) című művét, amely a Fő alapelvek, az Előnyös helyzet a csatában, A megfigyelésekről, az Általános hibák és a Gyakorlati tapasztalatok példái című fejezetekre tagolódik.

Történelmi munkássága többnyire a különböző országokban tett látogatásai során szerzett tapasztalatain alapul.

Hadtudományi művei és tanácsai nagy hatást gyakoroltak az osztrák fegyveres erőkre. Montecuccoli volt az osztrák állandó hadsereg létrehozója, és többek között egységesítette, szabványosította a fegyvergyártást is.

Montecuccoli munkásságára visszatekintve egyértelművé válik, hogy a hadvezér korának egyik legkiemelkedőbb hadtudósa volt, és amennyiben csupán egyetlen mondattal kellene munkásságát összefoglalni, úgy könnyen mondhatnánk, hogy „Montecuccoli a modern ötletek megfogalmazója”.

A tanulmányban olvasható Montecuccoli elmélete a herceg, a katonai vezetők és a katonák szerepéről és kötelezettségeiről. Véleménye szerint a háború művészete az uralkodó jogkörébe tartozik, és neki kell biztosítania, hogy az országa megfelelően felkészüljön a hadviselésre. Montecuccoli szerint a katonai vezetők fő alapelvei a következők:

„Isten segítségének felkutatása; tapasztalt és hűséges katonák tanácsainak megfogadása; a megfelelő idő megragadása; csak olyanoknak adjon parancsot, akik képesek azt végrehajtani; az adott helyzet felmérése; nyugodtnak maradni veszélyhelyzetben is; gyorsabbnak lenni az ellenségnél; ellentmondásos parancsok kerülése; figyelmes parancsok kiszabása; jók jutalmazása és a rosszak büntetése, fegyelmezése. A parancsnoknak rendelkeznie kell harci szellemmel, egészségesnek, erős jelleműnek kell lennie, aki méltóságteljesen viselkedik. Fontos tulajdonsága még a megfelelő kor, a bátorság, a retorikában és a parancsnoklásban való jártasság.”

Ezeken felül a parancsnoknak alapos ismeretekkel kell rendelkeznie „a háború művészetének” mind az elméleti, mind a gyakorlati területén is. Néhány fejezetben kifejtette, hogy a katonai vezetőknek körültekintően mindent elő kell készíteniük a háború megkezdése előtt; háború alatt a hadi eszközök növelése előnyös, és mindemellett a parancsnoknak szerencsésnek is kell lennie. Ha egy parancsnoknak túl nagy a szerencséje, vigyáznia kell, nehogy meggondolatlan lépéseket tegyen. A parancsnoknak tanácskozásokat kell tartania, és célszerű mindenkit meghallgatnia.

Montecuccoli a helyi katonákat egyértelműen előnyben részesíti a zsoldosokkal szemben. A kiképzésnek ki kell terjednie a katonák fizikai megerősödésére, a fegyverhasználatra, valamint a szervezet viselkedési normáinak elsajátítására. Montecuccoli számára a fegyelem különösen fontos. Ezért is hívja fel a figyelmet a mértéktelen ivás, evés és a szexuális élvezetek mellőzésének fontosságára. A szerénységet szavakon, tetteken és a ruházaton keresztül kell szemléltetni, és úgy vélte, hogy ehhez a büntetés és a jutalmazás feltétlenül szükséges.

A fenti követelményeken és elvárásokon kívül Montecuccoli elemzi a háború előkészítéséhez szükséges elemeket is. Azt hamar felismerte, hogy a pénz elengedhetetlen feltétele a hadviselésnek. A pénzen kívül egyéb szükségleteket is meghatározott, úgymint az élelmiszer, lőszerek, eszközök, mesteremberek, lovasok, felderítők és kémek. Manapság Ausztriában Montecuccoli munkássága szinte feledésbe merült, és csupán néhány olyan kutató van, aki a szentgotthárdi győzelemben vállalt szerepén felül is ismeri a személyét és tevékenységét. Értekezések és különböző diskurzusok során többször összekeverik a nevét a leszármazottjával, Rudolf von Montecuccolival (született 1843-ban Modenában, meghalt 1922-ben Badenben), aki a Császári és Királyi Haditengerészet egyik tengernagya volt.

Montecuccoli hatása napjainkban

Ferenc József 1863. február 28-i birodalmi rendelete alapján Ausztria híres és kiemelkedő hadvezérének, Montecuccolinak a tiszteletére egy életnagyságú szobrot állítottak fel az akkor újonnan épült bécsi Hadtörténeti Múzeum Hadvezérek Csarnokában. 1909-ben a tiszteletére elneveztek róla egy teret Bécs Hietzing kerületében. A mai Osztrák Szövetségi Hadsereg is számos helyen őrzi a nevét: a 35. gépesített lövészzászlóalj, a 6. zászlóalj-parancsnokság és a 4. gépesített lövészzászlóalj-parancsnokság viszik tovább a korábbi császári és királyi 8. „Montecuccoli” dragonyosezred és az első osztrák szövetségi hadsereg 2. „Montecuccoli” dragonyosezredének emlékét (1920–1938). Ezenfelül a németújvári (Güssing) laktanya, valamint a Theresianum Katonai Akadémia 1977–1980-as évfolyama is az ő nevét viseli. A második világháború során az Olasz Királyi Haditengerészet (Regia Marina) Condottieri-osztályú könnyűcirkálóját is Montecuccoli után nevezték el.

Következtetések

Raimondo Montecuccoli (1609–1680) herceg és birodalmi gróf, tábornagy, Hohenegg, Osterburg, Gleiss és Haindorf ura, az Udvari Haditanács elnöke, a tüzérség és az erődítmények szakértője, Győr kormányzója, a lovasezred ezredese, a Titkos Tanács elnöke, az aranygyapjas rend kitüntetettje sokoldalú személyiség volt, aki egy személyben testesítette meg a barokk kor emberét és azokat a jellemvonásokat, amelyek megfeleltek az osztrák–magyar hadsereg ethoszának: jól képzett, jártas a művészetekben, lovagias, bátor és hű a császárhoz. Ezenfelül pedig hithű katolikus volt.

Montecuccoli korának egyik legjobb parancsnoka volt, akinek a kemény és kegyetlen hadviselés módjai sem voltak ismeretlenek. Emellett pedig diplomataként és tanácsadóként is remekül helytállt. Kortársai közül csak legnagyobb riválisa, Zrínyi Miklós értett még hozzá hasonlóan a toll- és fegyverforgatáshoz is. A hosszú katonai pályafutása alatt számtalan területen alkotott, beleértve békeszerződéseket, gyakorlati és elméleti kérdéseket, beszámolókat, személyes visszaemlékezéseket, de még szatirikus munkákat is. A Magyarországi török háborúkról (Della guerra col Turco in Ungheria) című könyve második fejezetének 5. részében a következőket írta Montecuccoli a pénz hadviselésben betöltött szerepéről: „Nem csodálkozhatunk azon, hogy ha valakit megkérdeznek, mi kell a háborúhoz, ezt válaszolja: »Három dolog: pénz, pénz és újfent pénz«.”[13]

Felhasznált irodalom

Dtv-Atlas zur Weltgeschichte. Band 1. München, Dtv-Verlag, 1964.

Heiratspolitik der Habsburger. Online: https://de.wikipedia.org/wiki/Heiratspolitik_der_ Habsburger#Identit.C3.A4tsstiftendes_Motto

Pöcher, Harald: Zrínyi Miklós (1620–1664) – „Sors bona, nihil aliud.” Statesman, Poet, General and Founder of the Hungarian Military Science. Österreichische Militärische Zeitschrift. Online: www.oemz-online.at/pages/viewpage.action?pageId=10356464

Hausner, Gábor: Il dibattito tra Raimondi Montecuccoli e Miklós Zrínyi. In Vígh, Éva (szerk.): Annuario dell’Accademia d’Ungheria in Roma (2007–2009) : Mitografia del potere principesco fra l’Italia e l’Europa Centrale nei secoli XV–XVII. Roma, Aracne, 2010. 450–458.

Hausner Gábor – Négyesi Lajos – Padányi József: Novi Zrin u svjetlu izvora i istrazivanja terena. In Bene Sándor – Zoran Ladič – Hausner Gábor (szerk.): Susreti dviju kultura: Obitelj Zrinski u hrvatskoj i mađarskoj povijesti. Zagreb, Matica Hrvatska, 2012. 189–218.

Schreiber, Georg: Raimondo Montecuccoli: Feldherr, Schriftsteller und Kavallier. Wien, Styria, 2000.

Veltzé, Alois (szerk.): Ausgewählte Schriften des Raimund Fürsten Montecuccoli, General-Lieutenant und Feldmarschall. 4 Bände. Wien–Leipzig, Braumüller, 1899–1900.

Csikány Tamás

Zrínyi korának hadművészete

A 17. század európai hadművészetére bátran ráfoghatjuk, hogy sokszínű, változatos, több sikeres és kevésbé sikeres megoldással próbálkozik akár harcászati szinten, akár a hadvezetés legmagasabb szintjén. A kontinens középső és keleti felére ez még hatványozottabban igaz, ahol a nyugatinak nevezhető megoldások egyes elemei éppúgy megtalálhatók, mint a keletről érkező hatások. Ha elfogadjuk a hadügyi forradalom fogalmát, amelyet a teória kidolgozója 1560 és 1660 közé tesz, akkor a század nagyobbik felében még zajlott azon átalakulás, amelynek legfontosabb eleme a harcászat megváltozása – mindenekelőtt a tűzfegyverek tömeges alkalmazása miatt –, a haderők létszámának ugrásszerű növekedése, és mindezek hatására a hadászati gondolkodás megváltozása.[14] A korszak végleg leszámolt a lovagi hadviseléssel, az 1525. évi páviai csatában a landsknechtek sortüzei megállították a francia páncélos lovasokat, s ezzel véget vetettek egy félelmetesen gyönyörű korszaknak. Ekkor már a fejedelmek által felfogadott zsoldosok, zsoldos társaságok vették át a főszerepet a csatatereken, vagyis „ha volt pénz, volt sereg, ha sok pénz volt, talán még győzelem is” elv vált uralkodóvá. A zsoldosságot megélhetésként választókban sem volt hiány, a mezőgazdaság átalakulása miatt egyre többen váltak földönfutóvá. Nyugat-Európából kiindulva a földművelés helyett egyre jobban a gazdaságosabb, az időjárásnak kevésbé kitett állattenyésztés nyert teret, megindult a bekerítés hírhedt folyamata, a jobbágyokból béresek lettek, aminél viszont jobban fizetett a katonaság. Erre a legjobb példát éppen a svájciak szolgáltatták. Most már csak azt kellett kitalálni, hogy a gyalogos zsoldos miként győzheti le a lovagokat, amire pedig megvoltak a megfelelő ókori példák, illetve csupán annak a régi mondásnak kellett érvényt szerezni, hogy „sok lúd disznót győz”.

Először a gyalogosok – például íjászok vagy lándzsások – néhánysoros vonalba álltak; utána már négyszögekbe, úgynevezett gevierthaufen alakzatokba álltak fel, amelyek minden irányú támadás ellen védelmet nyújtottak. Ebben még mindenki szálfegyverrel, lándzsával, alabárddal volt felfegyverezve. Fontos volt az egységesség és a szervezettség. Az itáliai háborúk időszakában kezdenek el megjelenni a kézi tűzfegyveresek, akiknek a helyét sokáig nem találták meg. A muskéták, arkebúzok töltési ideje, találati pontatlansága miatt esetükben is tömeges alkalmazásra törekedtek, de óvakodtak a szálfegyveresek zárt rendjét megbontani velük. Az együttes alkalmazásuk kidolgozása már a spanyol zsoldosvezérekre várt, akik kigondolták és megvalósították a tercio alakzatot.

A lovasság lassan megszabadult feleslegessé vált páncéljaitól, bár egyelőre azért maradt rajtuk bőven. E fegyvernem is törekedett a zárt rendű alakzatok felvételére, majd a tűzfegyverek alkalmazására. Így kerül a kezükbe a pisztoly, abból legalább egy pár, illetve az arkebúz,[15] a karabély őse. A pallosukat még megőrizték, de a kopjájukat már eldobták; viszont lőni már tudtak, amit ki is kívántak használni, így dolgozták ki a karakolírozás rendszerét. Erről később még lesz szó. E nem éppen hatékony módszer mellett időnként lovasrohammal is próbálkoztak, bár leginkább felbomlott alakzatok ellen.

A tüzérek is kezdenek életjelet adni magukról. Először szállított csöveikkel váraknál, várakban jelentek meg, csak ritkán a csatatereken. Az itáliai háború évtizedei alatt terjedtek el a vontatható lövegtalpak, amelyekhez már könnyebb, ezáltal kisebb kaliberű csöveket alkalmaztak. Így váltak annyira mozgathatóvá, hogy a harc dinamikájához alapszinten már alkalmazkodhattak. Tüzükkel mindenesetre hozzájárultak ahhoz a fejlődési ívhez, amely azt mutatja, hogy miként vált egyre meghatározóbbá a tűzzel való pusztítás az emberi erővel és a hidegfegyverek hatásával szemben.

Mindezen változások már megteremtették a fegyvernemek összehangolt működésének lehetőségét, a csapatok korábbinál nagyobb mozgékonyságát, vagyis a hadvezérek variációs lehetőségei bővültek. Merészebben tervezhettek hadjáratokat, persze, ha volt elég élelem, lőszer és minden más, ami hadsereg működéséhez kellett. A háborúk azonban a kincstárakat hamar kiürítették, ilyenkor jöttek a bajok, a fizetetlen zsoldosok garázdálkodásai, átállásai, árulásai. S a hadak egyre nagyobbak lettek, különösen a spanyol királyé, köszönhetően az Újvilágból érkező aranyhajóknak.

A fejlődés irányát ebben a korszakban elsősorban nem hadtudósok határozták meg, hanem pragmatikusan fejlődött a hadművészet. Azoknak a tevékenysége, mondhatni, kísérletezései jelölték ki a fejlődés útját, akiket megbíztak egyes kötelékek megszervezésével, harcok, ütközetek, csaták vagy éppen hadjáratok vezetésével. Kivételt csak kevesen jelentenek, ilyen például Johann Jacob Wallhausen, aki megírta a gyalogos és lovas harc szabályzatait.[16]

A tárgyalt korszakban a hadügy fejlődésének új irányt adott a németalföldi hadügyi fejlődés. A spanyolokkal szemben folytatott szabadságharcukban nem tudtak még csak hasonló nagyságú haderőt sem kiállítani, mint ellenfelük, így ki kellett dolgozniuk egy kisebb, de hatékonyabb alkalmazást. Ez esetben már megtalálhatjuk az elméleti alapokat is, amelyet Justus Lipsius filozófiája, Orániai Vilmos, Nassaui Móric, majd János munkássága alapozott meg és fejlesztett tovább.[17] A változás lényege a fegyelmezettebb, elhivatottabb haderő felállítása és fenntartása, amely egyrészt kihasználja Németalföld sajátos természetföldrajzi viszonyait, másrészt lényegesen jobb erőgazdálkodással harcol. Lényegében ez azt jelenti, hogy a nagy, mély tercioalakzat helyett keskeny, mozgékony harcrendi elemeket alkalmaz. Ennek viszont alapfeltétele a képzett vezetők és a kiképzett legénység, továbbá a megbízhatóság biztosítása. Ez utóbbit a „katonákról való gondoskodás” alapos megszervezésével és figyelemmel kísérésével érték el.

A holland hadművészet új volt, mégis régi harcászatra épült, és a legjobban a római cohorsok alkalmazására hasonlított. Abból indult ki, hogy a spanyol harcrend legnagyobb hátránya, hogy a gyalogság tömege – a négyszög belsejében és a nem harcoló oldalakon – csupán a fizikai nyomás eszköze. Ezt a megoldást a németalföldiek nem választhatták, mivel sokkal kevesebb katonájuk volt. Ugyanakkor a gazdag németalföldi kereskedővárosok alaposan felfegyverezhették seregüket. Nassaui Móric a nagy négyszög helyett egy tagolt, több harcvonalas harcrendet alkalmazott. Ez lehetővé tette a tűzfegyverek hatékonyabb alkalmazását, a súlyképzést, a tartalékok alkalmazását. Kezdetben általánosan tízfős mélységű alakzatokat alkalmazott, később a pikásokat csupán öt sor mélyen állította fel, az arcvonalban ötven emberrel. E központi harcrendi elem mellé muskétásalakzatok járultak.

A világtörténelem egyik, de a 17. századnak mindenképpen a legjelentősebb háborúja a harmincéves háború volt. Ebben szinte majdnem minden európai ország részt vett, és összecsaptak a különböző fejlődési irányú hadművészeti megoldások. Az egyik főszereplő végig a császári haderő, amelynek soraiban Zrínyi Miklós 1642-től három évig harcolt. Itt látott olyan haderőt, amely mintául szolgálhatott a megálmodott magyar állandó hadseregnek.

A Habsburg Birodalom haderejét ebben a korban döntően önkéntes toborzás útján állították fel. Az uralkodó a sereg szervezésekor tapasztalt hadvezéreit bízta meg az ezredek felállításával. Az ezredeket hadseregbe egyesítették, amelynek tulajdonosa az uralkodó volt. A hadseregre vonatkozó minden intézkedés tőle indult ki, általában az Udvari Haditanácson keresztül. A haditanács hatásköre kiterjedt a hadsereg ellátására is, a hadbiztosi és élelmezési hivatalok is az intézkedései szerint működtek, természetesen egyeztetve az Udvari Kamarával.

Háborúban a hadsereg a fővezér irányítása alatt állt. Ebben a tevékenységében csupán egy kisebb kíséret segítette, akik a táborok megszervezéséért és az ellátás biztosításáért feleltek.

A hadsereg fő fegyverneme a gyalogság, amelynek alapvető fegyvere a pika, illetve a muskéta volt. A zsoldosok rendszerint rendelkeztek sisakkal és legalább mellvérttel. A pikások és muskétások aránya a 16–17. század fordulóján már nagyjából egyenlő volt. A gyalogság jellemzően védelmi jellegű harctevékenységet folytatott, ezt jelzik azon hatalmas négyszögek, amelyek csak lassú mozgásra voltak képesek. A gyalogezred századokból állt, amelyek állománya 150–200 fő volt, egy ezredbe 10–12 század tartozott. A több ezredből létrehozott négyszög (spanyol négyszög, bataglia, tercio) rendszerint 3000 főből állt. E létszám zömét a pikások tették ki, akik négy-öt méter hosszú fegyvereiket több sorból is az arcvonalba szegezhették. A négyszög oldalainak hosszát a rendelkezésre álló pikások száma adta. E számból a vezér egy kis táblázat segítségével gyököt vont, ami megadta, hogy egy oldal hány emberből álljon. A felsorakozott pikás tömeg elé rendszerint több sorba muskétások álltak, miként a négyszög sarkaira is, négyes oszlopban tíz fő mélységben. A muskétások ezen alakzatban soronként tüzeltek, majd hátravonultak újratölteni. Így biztosították a folyamatos tüzelést, míg az ellenség közvetlen közelébe nem értek. Ekkor egy nagy utolsó össztűz után a muskétások a négyszögbe menekültek, vagy a pikások lábaihoz feküdtek, és megkezdődött a pikások harca.

A négyszögek helyének kiválasztásánál nagy gondot fordítottak a terep adta lehetőségek kihasználására. Bár a négyszög minden irányú támadás kivédésére, illetve minden irányú mozgásra alkalmas volt, lehetőség szerint igyekeztek valamilyen terepakadályra támaszkodva felállítani. Nyílt terepen a négyszögek különböző formációkat vettek fel (kereszt, gyémánt, ék, lépcső), így támogatták egymást.

A fegyvernemhez könnyűgyalogosok is tartoztak, akiket rendszerint a muskétánál könnyebb tűzfegyverrel láttak el. Feladatuk nyitott harcrendben vagy harcrenden kívül az ellenség zavarása, meglepése, felderítése, kifosztása volt.

A lovasság nehéz- és könnyűlovas csapatnemre oszlott. E fegyvernemnél 80–100 fő alkotott egy századot, és nyolc század egy ezredet. A nehézlovasság átmeneti időszakot élt meg. Azzal már tisztában voltak, hogy a lovagok ideje lejárt, a nehéz páncélzat már csak akadálya a harcnak. Kérdéses volt, hogy mennyi páncélzat maradjon, és milyen fegyverekkel rendelkezzenek a lovasok. Végül is a sisak mellett a mell- és a hátvért hordása vált általánossá, fegyverzetként pedig a rövid csövű, kanócos karabély és a pisztolypár terjedt el. Az alkalmazásukat alárendelték a gyalogságnak; harcászatukra jellemző volt az úgynevezett caracole. Ez azt jelentette, hogy a több (rendszerint öt) sorban felsorakozott lovasság, miután megközelítette az ellenség harcrendjét, soronként pisztolyaival sortüzet lőtt, majd hátralovagolt tölteni. Így egy nagyszabású, de nem túl eredményes körforgás jött létre. A lovasok rendelkeztek karddal is, de ennek alkalmazása háttérbe szorult. Csatában a lovasság általában a harcrend szárnyain állt fel.

A könnyűlovasságot lehetőség szerint szintén felszerelték tűzfegyverekkel, feladatuk a meglepés, a váratlanság előidézése volt. Lendületes támadásaikkal zavarniuk kellett az ellenség harcrendjét, menetét, táborát. Őket alkalmazták felderítésre, hírvivő szolgálatra és üldözésre. A császári hadseregben e csapatnemnél horvátok és magyarok szolgáltak. Harcrendben a helyüket nem határozták meg, vagy a legszélső szárnyra kerültek. Ebben az időszakban kialakult egy sajátos csapatnem is, a dragonyosok. Ez tulajdonképpen gyalogság volt, amelyet könnyű muskétával láttak el, és lóra ültettek. Így tudták viszonylag gyorsan elérni a számukra kijelölt területet, ahol lóról szálltak, és felsorakozván sortűzzel igyekeztek megbontani az ellenség harcrendjét.

A tüzérség ebben a korban még nem volt fegyverneme a császári hadseregnek, céhjelleggel működött. A tüzéreket, akik iparosok, mesteremberek voltak, lövegeikkel, lőszerkészletükkel együtt fogadták fel. A hadseregben különleges jogállásuk volt, több zsoldot kaptak, ők kapták meg az elfoglalt várak, városok lövegeit és harangjait, a törvény elől hozzájuk menekülőket segédmunkásként alkalmazhatták. Amennyire tiszteletben álló foglalatosság volt a lövegek kezelése, az ellenség annyira haragudott rájuk, így az első megtorlások áldozatai is ők voltak.

A lövegfajták széles skálán mozogtak, bár már korábban próbálkoztak egységesíteni, a sokféle űrméretű, nagyságú löveget nehéz volt egységes kötelékké kovácsolni. Előnyben részesítették a nehéz, nagy űrméretű lövegeket, amelyek azonban lassúak, harc közben állásváltásra szinte teljesen alkalmatlanok voltak. A tüzérségi eszközöket rendszerint egy tömegben a harcrend előtt vagy annak valamelyik szárnyán alkalmazták.

A harmincéves háborúban a császári sereg – s minden részt vevő sereg – számára a legnagyobb gondot az ellátás megoldhatatlansága jelentette. A sokféle megoldási kísérlet közül Albrecht von Wallensteiné volt a legbiztatóbb. Wallenstein 1583-ban egy cseh kisnemesi családban született, katonai szolgálatát Magyarországon kezdte, Esztergom ostromakor lett kapitány. Később egy dragonyosezredet szervezett, ennek élén harcolt. Egy jól sikerült házasság közben dúsgazdaggá tette, így a képzett és rendkívül tehetséges katona ezután vállalkozóként és bankárként szolgálta a császárt. 1626-ban vállalta, hogy egy hadsereget állít fel saját költségén, és fedezi annak kiadásait. A császártól ezért különleges jogokat kapott a tisztek kinevezése terén, valamint a hadisarcok kivetése és felhasználása vonatkozásában is. Erre alapozva alakította ki új logisztikai rendszerét. Wallenstein megemelte a zsoldot, illetve javított az élelmezésen, amit a rendkívül magas hadisarcok kivetésével és az erőszakos, kíméletlen, de intézményesített begyűjtéssel érhetett el. Mivel rendszeresen fizetett, katonái egyéni rekvirálási kísérleteit, rablásait megtorolta. Ha hadserege már lepusztított területen járt, saját birtokairól szállíttatott gabonát, kenyeret süttetett, innen hajtatott állatokat.

Wallenstein hadseregszervezői és -fenntartói tevékenységével szinte nélkülözhetetlenné vált, ehhez járult még az is, hogy kiváló hadvezérnek bizonyult. Mindezek elismeréseként kapta meg a Friedland hercege címet.

A császári sereg legkomolyabb ellenfele ebben a háborúban a svéd hadsereg volt. Az északi állam hadügyének irányítói a németalföldi fejlődést választották mintául. A hadsereg részben toborzott volt, részben katonáskodási kötelezettség alapján egészítették ki. Az egyes helységekben a katonának alkalmas férfi lakosok neveit már tizenöt éves korukban jegyzékbe vették, és szükség esetén közülük kellett – általában sorshúzással – kiválasztani azokat, akik számára kötelezővé tették a katonáskodást. A rendszer ugyanakkor széles körű kivételt tett társadalmi állás, illetve szociális szempontok alapján. E rendszer működtetése eredményezte, hogy Svédországnak mindig volt egy megfelelő nagyságú hadserege. Mindez nem jelentette azt, hogy a zsoldosok toborzása háttérbe szorult, éppen ellenkezőleg, rendszerint külföldiekből szervezett haderő magjaként, illetve kiegészítéseként használták a kötelezettségen alapuló rendszert.

A bevezetett rendszabályoknak köszönhetően a nem egészen egymillió lakosú Svédországnak 1611-ben, amikor II. Gusztáv Adolf tizenhét évesen trónra lépett, 70 ezer katonája volt. A hadsereg nagyobb részét németek, franciák, angolok és skótok adták, kisebb részét svédek, illetve az általuk megszállt területek lakosaiból toborzott vagy állított katonák. A hadsereg vezetői azonban a svéd nemesség soraiból kerültek ki, akiknek kiválogatására és felkészítésére az uralkodó nagy gondot fordított. A hadsereg legnagyobb értéke azonban feltétlenül annak fővezére, a király, II. Gusztáv Adolf volt.

A svéd gyalogság harcászati alapegysége a zászlóalj volt, amely hat sor mélyen állt fel. A pikások arcvonalát harminckét fő alkotta, tőlük jobbra és balra három-három osztagban muskétások álltak. Egy osztag huszonnégy főből állt, vagyis négyes oszlopban sorakoztak. A zászlóalj egyes elemei között százhúsz centiméter volt. A zászlóalj felállhatott úgy is, hogy a muskétások a pikások előtt vagy mögött álltak, ez a feladattól függött. A svéd zászlóalj tehát előírás szerint 336 embert számlált.

A gyalogzászlóaljakat hármasával dandárrá egyesítették. A dandár két harcvonal alakítására volt képes. Általában az első vonal zászlóaljának muskétásai a pikások mögött álltak fel, a két hátsó zászlóalj esetében a szárnyakon. Védelemben mind a kilenc muskétásosztag a pikások előtt sorakozott egy vonalban és három sort alakítva. Ez akkor volt lehetséges, ha a fegyverek már töltve voltak. A páros sorok fegyveresei beléptek az előttük lévő sor térközeibe, így egy falanxszerű alakzat jött létre. Amikor az ellenség a legkedvezőbb távolságba ért, a muskétások össztüzet adtak le oly módon, hogy az első sor térdelt, a második előrehajolt, a harmadik pedig állt. Ezt követően üres fegyvereikkel a muskétások a pikások mögé vonultak vissza. A két hátsó zászlóalj pikásai pedig az elsővel egy vonalba léptek előre.

Támadásnál a muskétásosztagok szintén az első vonalba álltak fel, de a hatsoros felállást követve. Az első sor sortüze után a hátsó sor előre futott és lőtt, közben az első megkezdte a töltést. Ebben az ütemben haladt előre az alakzat. Az ellenséghez közel érve még leadtak egy össztüzet, majd az előző módon átadták helyüket a pikásoknak.

Ez a módszer jelentősen megnövelte a gyalogság tűzerejét, ugyanakkor megőrizte a pikák által nyújtott védelmet. A mozgás gyorsabbá tétele érdekében módosított fegyvereket is bevezettek. A muskétákat könnyebbre tervezték, így el lehetett hagyni a támasztóvillát, illetve bevezették a papírtöltéseket, a tölténytáska használatát. A pikák is lerövidültek három és fél méterre.

Gusztáv Adolf megreformálta a lovasság harcászatát is. Értelmetlennek találta a karakolírozást, véleménye szerint ezzel a lovascsapatok elvesztik legértékesebb tulajdonságukat, a lendületes támadás képességét. A lovasságnak csupán egy pisztoly egyszeri használatát engedélyezte, majd a karddal végrehajtott rohamnak kellett következnie. A tűzerőt a lovassághoz beosztott muskétásalakulatok biztosították.[18]

A változások nem kerülték el a tüzérséget sem. A svéd király nagy gondot fordított arra, hogy valóban hasznos, a gyalogságot támogatni képes tüzérséget alakítson ki. Az eddigieknél könnyebb, kisebb űrméretű lövegeket gyártatott, amelyeket a zászlóaljak, dandárok harcrendjei közé helyeztetett el. E lövegek együtt mozogtak a gyalogsággal, és tüzükkel az ő érdekükben tevékenykedtek. A két lóval vontatható négyfontos lövegeket harc közben katonák tolták előre vagy szükség esetén hátra. A gyalogságot közvetlenül támogató tüzérség mellett szervezett úgynevezett ütegtüzérséget is, amely nagyobb űrméretű lövegek összevonásából alakult meg. E harcrendi elemet lehetőleg magaslatra, a szárnyakra vagy valamely fontos hely közelébe állították fel.

Gusztáv Adolf harcászatának bonyolultsága komoly kiképzést igényelt, amelyre a király nagy gondot fordított. A mozgások, manőverek, arcvonalváltások mellett nagy figyelmet fordított a tábori erődítések gyors, szakszerű elkészítésére is. Ezzel igyekezett a harcrend védőképességét tovább növelni.

A gondosan kiképzett hadsereg alkalmazását, vagyis az alkalmazott stratégiát is nagyobb körültekintéssel szervezték meg. A kockázatkerülés, illetve a megemelkedett számú katona és kisegítő ellátásának biztosítása egyre jobban befolyásolta a hadjáratok menetét. Ez utóbbi már csak azért is fontossá vált, mert a zsoldosok hamar elhagyták a köteléküket, ha nem jutottak élelemhez, zsákmányhoz, nem kapták meg a járandóságukat. A kegyetlenkedő katonákról elhíresült háború mély nyomot hagyott nemcsak a sokat szenvedett, főleg német ajkú területek lakóiban, hanem azokban a hadvezérekben, katonai gondolkodókban is, akik a vesztfáliai béke utáni időszakban elemezték a háborút, és igyekeztek követendő tanácsokat megfogalmazni. Így került előtérbe az ellátás fontossága, mint amely alapfeltétele egy hadsereg fegyelmének, alkalmazhatóságának. Vagyis a metodizmus és vele együtt annak vitatása.[19]

A magyar fejlődés ebben a korszakban sok sajátosságot mutatott.[20] Az ország a 16. és a 17. században olyan hadszíntér, ahol változó intenzitással szinte állandóan harcok folytak. A hagyományosnak mondható banderiális hadszervezetből a mohácsi csata után már alig maradt valami. Helyette a különböző módon felfogadott zsoldosok látták el a kialakuló végvárvonal őrzését. E zsoldosok jellemzően könnyűfegyverzetű lovasok és gyalogosok voltak, s a várakon kívül ennek megfelelően harcoltak. A gyalogosokat darabontoknak vagy hajdúknak nevezték. A király vagy valamely főúr szolgálatában álltak a királyi vagy iratos hajdúk, rajtuk kívül a szabad hajdúk harcoltak még, de őket semmilyen szerződés nem kötötte, s pénzt sem nagyon kaptak a szolgálataikért. Rajtuk kívül az ország erdeiben, mocsaraiban sokszor lehetett találkozni bitang hajdúkkal is. Az országba húzódtak a Balkánról még más katonaelemek is, mint a haramiák, martalócok, pandúrok, mazulok, morlákok és uszkók.[21]

A lovasokat huszároknak vagy horvátoknak nevezték, a kettő között aligha lehetett lényeges különbség, talán csak az, hogy a horvát alatt nem csak a magyarországi lovasokat értették, de ez sem biztos. A fegyverzetük, védőfelszerelésük esetleges volt. Tüzéreszközök is megjelentek Magyarországon, mindenekelőtt várakban, városokban, szabályozás azonban – típusuk, alkalmazásuk szerint – még nem volt.

A harmincéves háborúban részt vevő magyarok számát nehéz lenne meghatározni. Sokan harcoltak a császári hadseregben, de zsoldosként – főleg a könnyűlovasok – ott lehettek bármelyik fél és ország hadseregében. A háború folyamán huszonöt magyar toborzó kapitány szervezett csapatokat a Habsburg-haderő számára. A zsoldosok gyakran csak egy-egy évre vállaltak szolgálatot, így évenként változik, hogy mikor, hány katona szolgált. Ezer és hatezer-hatszáz között mozgott a katonák száma függően a háború intenzitásától, de az uralkodó vagy a vállalkozók lehetőségeitől is. Legtöbben 1619-ben szolgáltak a cseh hadszíntéren, még Bethlen Gábor megjelenése előtt. A háború teljes időszakában egyes számítások szerint 80 ezer magyar harcolt a császári seregben. Részt vettek a magyar lovasok a fehérhegyi csatában, azután 1626-ban a Lutter am Barenbergénél vívott ütközetben, amikor elsősorban a legyőzött dánok üldözésében jeleskedtek. Isolani könnyűlovasai között is szép számmal voltak magyarok, a lützeni csatában és Nördlingennél is.

Egyes adatok szerint először Pázmány Péter esztergomi érsek küldött magyar könnyűlovasokat, huszárokat a császári csapatokhoz. Később gróf Esterházy Pál, gróf Forgách Miklós, gróf Nádasdy Tamás, gróf Pálffy Miklós és báró Somogyi Mátyás is szervezett huszárcsapatot. Forgách lovasai részt vettek a breitenfeldi és a lützeni csatában is. A magyar lovasok sikeres szereplése, használhatósága egyre népszerűbbé tette őket, így egymás után állították fel a huszárezredeket. A legtöbb huszárt 1643-ban toborozták. Barkóczy László kétezer magyar és lengyel lovassal indult a hadszíntérre. Egy idő után a magyar lovasokat külön parancsnokság alá is helyezték. E vezérek közül kiemelkedett Zrínyi György horvát bán, majd Wesselényi Ferenc füleki főkapitány.[22]

Bethlen Gábor erdélyi fejedelem bekapcsolódása a harmincéves háborúba viszont azt jelentette, hogy sok magyar számára egyértelművé vált, hogy hol a helye. Magyarok szervezett, önálló haderőben szolgálva csak az Erdélyi Fejedelemség hadseregében jelentek meg. A fejedelemség hadereje nem játszott döntő szerepet a háború menetében, mégis érdemes foglalkozni működésével, mert az európai hadügyi fejlődés sajátos területét mutatja. A fejedelemség Bethlen Gábor uralkodása alatt élte virágkorát, aki 1613-tól tizenhat évig viselte e nehéz címet. A fejedelem a hadseregét jórészt feudális törvények és szokások alapján állította ki. Általános felkelésre kötelezettek voltak az erdélyi birtokos nemesek és az itt birtokkal rendelkező Erdélyen kívüli nemesek is. Az egytelkes nemesek négyen-öten állítottak ki egy katonát. A hadrakelők a fejedelem parancsára – a rendek jóváhagyása után – saját fegyverükkel jelentek meg a gyülekezési helyen, ahol megszemlélték őket. A mustrát általában a fejedelem tartotta, és ilyenkor megtekintette a felsorakozott had fegyverzetét, ruházatát és megjelenését. Ugyancsak a fejedelem intézkedett a had feloszlatásáról is.[23]

Zsigmond király törvénye szerint a nemesség a jobbágyportái után szintén köteles volt katonákat biztosítani. Először tizenhat porta után egy felszerelt lovast kellett kiállítani, majd 1575 után még emellett egy gyalogos katonát is. A porták után kiállítandó katonák száma többször változott, és többször különösen szigorú kötelezettséget jelentett, mint Bethlen Gábor uralkodásának kezdetén, amikor két portánként kellett egy lovast elküldeni a mustrára.

A hadsereg két leghagyományosabb eleme tehát a felkelő nemesi katonaság és az úgynevezett portális katonaság volt, amelyeknek a fejedelem irányítása mellett meg kellett védeniük Erdélyt. Ha a veszély még ennél is több katona kiállítását kívánta, akkor a jobbágyságot is fegyverbe lehetett szólítani. Ilyenkor a kiállítandó katonák számát szintén a porták száma határozta meg.

Erdélyben sajátos jogállással rendelkeztek a kiváltságos székelyek, akik kezdetektől fogva szabad, egységes és mindenki számára egyenlő jogokat biztosító társadalomban éltek. Kitüntetett helyzetükért, adómentességükért azonban személyes katonai szolgálatot kellett ellátniuk. Természetesen az évszázadok során a székelyeknél is nagyarányú gazdasági differenciálódás ment végbe, amely kihatott a katonáskodás mikéntjére is. A Mátyás király idején készült lajstrom szerint főembereket vagy előkelőket, lovasokat vagy lófőket és gyalogosokat különböztettek meg. E főembereknek több lóval, a lófőknek két lóval kellett háborúba vagy mustrára menni, míg a legszegényebbeknek gyalogosan. A székelyek viszonylag jó helyzete, adómentessége több fejedelem számára is elfogadhatatlan volt, amiből többször súlyos ellentétek alakultak ki. János Zsigmond az elszegényedett székelyeket jobbágysorba kényszerítette, és szabályozta a katonaállítási kötelezettségüket is. Báthory Zsigmond a tizenöt éves háborúban nagy számban várta a székelyeket a zászlaja alá, amiért a régi jogaik visszaállítását ígérte. A székelyek azonban végül csalódtak a fejedelemben, aki az ellene induló lázadozást az 1596-os „véres farsangon” kegyetlenül vérbe fojtotta. Báthory azonban a háború folytatása miatt végül 1601-ben mégis kénytelen volt biztosítani a székelyek szabadságát.

Szintén kiváltságos helyzetűek voltak a jórészt városokban élő szászok. A közösségüknek az 1614-es országgyűlés határozata szerint ötszáz főt kellett kiállítania a fejedelmi hadsereg számára. A szászokat terhelte egyébként a hadiszállítás feladata is.