BENEDEK ELEK

Petőfi

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

A gyermek.

Aszódon és Selmeczon.

A „zöldhajtókás, sárgapitykés közlegény”

A vándormadár.

Új élet.

A tízek társasága.

Fészekrakás.

A márciusi napok hőse.

„Egy gondolni bánt engemet...

Utóhang

A gyermek.

Az 1823-adik esztendőre virradó éjszakán, nehány perccel az óesztendő halála után, egy alacsony, nádfödeles házikót világraszóló esemény színhelyévé avatott az isteni Gondviselés: itt szakadt le a „legszeretőbb” édesanya szívéről Petőfi Sándor. Áll ma is e ház Kiskőrösön, a mai Pestmegye egyik mezővárosában: fenntartja, őrzi a hálás kegyelet. Ebben a kétszobás, konyhás házban a költő születését megelőző esztendőben vert szállást egy alacsony, köpcös termetű, magas homlokú és nyilt tekintetű fiatal ember, névszerint Petrovics István, az élete párjával, a kicsiny, törékeny testű, szelíd, nyájas tekintetű Hrúz Máriával.

A Petrovics és a Hrúz név hitelesen bizonyítják a magyar nemzet legnagyobb költőjének szláv eredetét. Semmi okunk arra, hogy titkoljuk ezt az eredetet. Ellenkezően: hangosan kell hirdetnünk a magyar földnek, a magyar levegőnek, a magyar léleknek, a magyar Géniusznak csodálatos erejét, mely idegen eredetű nagy embereknek hosszú sorát varázsolta színmagyarrá, köztük a legnagyobbat: Petőfit is. Egyébként a Petrovics-nemzetség már a 17-ik században címeres nemes levelet nyert, s a költő apja nemcsak vallotta magát törzsökös magyarnak, de mindig magyarosan, kurta, zsinóros dolmányban járt s zamatos alföldi magyarsággal beszélt. Az anya beszédén megérzett az idegenesség: tótosan beszélt. Nem az anyatejjel szívta hát magába Petőfi azt a szép, tiszta magyar nyelvet, mely költeményeinek minden sorából arany csengettyű hangjával cseng felénk, ám Örökölt tőle egy nagy kincset, minden földi kincsnél nagyobbat: a mélységes mély szeretetet. Az apa foglalkozása éppenséggel nem eszményi foglalkozás: már az apja mészáros, ő maga is folytatja e mesterséget. Az anya szegény csizmadiamester leánya, egyik rokonánál félig családtag, félig cseléd; majd egészen cseléd idegen házban – ugyan, ki gondol arra, hogy ebből a frigyből költő, a világ egyik legnagyobb költője születik?

Apjának és anyjának jellemző tulajdonságaiból jóformán minién tulajdonságot örökölt a költő. Az apa társaságban szívesen elbeszélgetett, s szívesen is hallgatták zamatos előadását, de otthon hallgatag volt, ritkán látták mosolyogni. Dacos, hajthatatlan természetű, könnyen fellobbanó, indulatos. Nem tűr ellentmondást. Mérsékletes életű, sokat dolgozó, s mert sokat fáradozik, családjától feltétlen engedelmességet követel. Amint később látni fogjuk, amikor fia vándorszínésznek csap fel meg verseket farag, minden oly pályát megvetett, amely nem biztosítá a mindennapi kenyeret. Emellett – s ezt jó lesz megjegyeznetek – vándormadár természete volt: nincs maradása egy helyben sokáig. Hogy székálló legény korában ide-oda vándorolt, ez még nem vall vándor természetre, mert abban az időben az inasságból felszabadult mesterlegények, az állandó megtelepedés előtt, országot-világot bejártak.

De a költő apja mint családos ember is folyton vándorol, hol ebben, hol abban a városban mészáros, majd korcsmáros, néha mindkettő egy személyben. Kiskőrösre mint fiatal házas költözött át Szabadszállásról, főként amiatt, mert a szabadszállási kiskunok sokat emlegették tót eredetét. És találkozunk e vándormadár természetű emberrel Félegyházán, Sárszentlőrinczen, Dunavecsén, jóidéig mint igen jómódú, majd teljesen leszegényedett emberrel, akinek „háza, kertje, földje, pénze, mindene volt, alig tudta számát ökrének, lovának”, de „pénzét a hitetlen emberek csalása, házát a Dunának habjai vitték el”.

Az anya csaknem merő ellentéte az apának. „Kedveskedő beszédű, engedékeny, szelíd természetű asszony volt.” Melegszívű, érzelmes, aki csak szeretni tudta a gyermekeit (Sándort és Istvánt), szigorúságra képtelen volt. Amint az egyszerű lelkű apa nem értette, mert meg sem érthette a fiát, aki a mindennapi sovány kenyeret is szűkmarkuan adogató színészetért meg költészetért lelkesül, az anya sem értette, nem is érthette meg őt, de az anyai szív diadalmaskodott a pallérozatlan elmén, s szerencsétlennek vélt fiát, a szívéről szakadt gyermeket, az anyák megmérhetetlen szerelmével zárta szívébe.

Mindezeket a vonásokat, amiket az akkorbeli ismerősök feljegyzései nyomán apáról és anyáról felsoroltam, megtaláljuk majd Petőfiben, az emberben is, a költőben is, de annak az isteni szikrának az eredetét, amelyet egy láthatatlan szellem az 1823-ik esztendő első perceiben a csecsemőbe lehelt, nem lehet keresnünk másutt, egyedül a jó Istennél, aki a legdrágább újévi ajándékot két egyszerű lélek nádfedeles házába küldte le. A nagyszívű s nagyeszű emberekről szokták mondani: jókedvében teremtette az Isten. Ritka nagy jókedvében adta nekünk s az egész világnak Petőfit.

Alig volt kétéves Petőfi, apja Félegyházán bérelt mészárszéket. Itt, a Kiskúnság színmagyar levegőjében kezd ébredezni a gyermeki lélek. Félegyháza meg Szabadszállás gyermekkori emlékeinek legkedvesebb tanyái. Nem szívesen gondol arra, hogy a nem színmagyar Kiskőrösön született, s valóban, az ő szellemi szülőhelye a Kiskúnság, melynek végtelen síksága kitörülhetetlen nyomokat hágy merengő, a végtelenségbe vágyakozó lelkében. Anyai öröksége a magányt kedvelő, hallgatag természet. Nem kedveli a zajos, lármás játékokat. Szeret játszani, de inkább magában. Felfelkap a vesszőparipára, kipirult arccal fújja fűzfasípját, úgy vágtat végig az utcán, ki a délibábos szép nagy rónaságra – szép, igen szép volt az ö gyermekkora. Ha társaságba kerül – éppen mint az apja – a hallgatag gyermek beszédessé válik, néha túlságosan beszédessé, hogy komoly, szigorú apja el is hallgattatja. Nem szerette, ha a gyermek „okoskodott”. De amikor négyéves korában köszöntő verset mondott apja nevenapján, könny csillogott az apa szemében, s engedte, hogy fecsegjen kedve szerint.

Még alig múlt ötéves, amikor iskolába kezdett járni Félegyházán, de ezt megelőzően már megismerkedett a betűvel, írogatott, olvasgatott. Szülei, kik sok kedves ismerőst hagytak Kiskőrösön, vissza-visszavitték szülővárosába s hosszabb ideig tartózkodott az evangélikus pap házánál. Itt vezette be az eleveneszű gyermeket az írás és olvasás titkaiba Zsekó Lajos nevű tanító. A félegyházi iskolába nem járt rendszeresen, s évközben az apja Kecskemétre vitte az evangélikus iskolába. Ez 1828. májusában történt. Hatévesnek írták be, holott még csak a következő év első napján lesz az. Aki ebbe az iskolába járt, négy év múltán átléphetett a gimnáziumba. Az olvasáson és az íráson kívül a bibliai történetek volt a főtárgy. Tanultak latinul is. Időközben letelt a mészárszék bérleti ideje, az apa ismét Szabadszálláson bérelt széket, fiát is kivette a kecskeméti iskolából s a szabadszállásiba íratta be. Elemi meg algimnázium-féle volt ez az iskola. Tanítója szerint Kecskeméten „korához képest mélyebb tudományra fogták”, s ezért tanítványainak legkisebb osztályába sorozta be „a szelíd magaviseletű, de kissé nyakas, önfejű, minden nagyobb vétség nélkül magába vonuló, közlekedni egy tanulótársával sem szerető” gyermeket. Nem vegyült társai játékába, minden vágyódás nélkül nézte azok játékait, s amikor tanítója bíztatta, hogy játsszon ő is, ezt felelte: nem szeretek játszani.

Az 1830-ik év tavaszán írták be a szabadszállási iskolába, s ez év őszén már a sárszentlőrinczi evangélikus algimnáziumba vitte az apja. Tolnamegye egyik színmagyar faluja Sárszentlőrincz: ennél közelebb nem volt evangélikus algimnázium, de mert evangélikus volt az apa is, az anya is, úgy látszik, saját felekezetűk iskolájába kívánták járatni. Hány iskolában s hány tanító kezén fordul meg ez a gyermek! Még nincs nyolcéves, s már a negyedik iskolába viszik, ezúttal jómesszire a szülei háztól. Egyetlen tanára van a négyosztályú algimnáziumnak, s a négy osztály 40–50 főnyi növendéke egy teremben helyezkedik el. Mialatt egy osztály növendékeivel foglalkozik az egyetlen tanár, a többi fiú a feladványain dolgozik. Szépírás és latin nyelv: e kettőre fordít különös gondot a tanár, s a kis Petrovics mindkettőben kitűnő. Erre az iskolai életre nagy szeretettel gondol vissza később. Szerdán és szombaton délután a tanár vezetése alatt labdázni jártak a rétre. A labdázásban különösen kitűnt a látszólag gyenge testalkatú fiú. De az apa munkához szoktatta otthon, korához képest erős izmai voltak, s mert jó futó, ugró, kapó s dobó volt, a nagyobb fiúk maguk közé vették. Erejét meghaladó tettekre is vállalkozik, s csak kétségbe kellett vonni a képességét, annál erősebben, annál makacsabbul ragaszkodik a vállalkozáshoz. Így szalad neki az olvadó jégtáblának, hogy átugorja a partot: a jég beszakad alatta, csúromvizesen jutott át a túlsó partra, de azért ott maradt estig a vizes ruhában. Ezidőből való iskolatársai feljegyezték róla, hogy mindig a nagyobb fiúk társaságát kereste, velők szeretett játszani és társalkodni. Ha komoly foglalkozásában zavarták, a legnagyobb fiúknak is nekiment, s mert balog volt, balkézzel sújtott feléjük. De főjellemvonása a magányosság kedvelése, szeretett otthon ülni, s csak egy-két fiúbarátjával bolyongott néha a szabadban. A magányosság szeretetével már a gyermekkorban összeölelkezik benne a szabad természet szeretete. Hosszan, sokáig elnézi a madarak fészekrakását, a fiókák szárnyrakelését (így kél szárnyra majd ő is), elelheverész a patak partján, belebámul a titkokkal teljes természetbe, s mintha már csirádzanék lelkében az imádatszerű felkiáltás:

Oh, természet, oh, dicső természet!

Mely nyelv merne versenyezni véled?

Mily nagy vagy te! Mentül inkább hallgatsz,

Annál többet, annál szebbet mondasz.

Ezidőtájt igen jó módban éltek a szülei, s ez a jó mód meglátszott a gyermeken is. Az apa büszke volt a kitűnő tanuló fiúra, s bizony, nem gondolt arra, hogy majdan az ő mesterségét folytassa. Tudós ember lesz az ő fiából, – egyik ismerőse meg is jövendölte – örömmel áldozott reá. Volt is, miből. Az édesanya gyakran meglátogatja elsőszülött fiát, visz neki gyümölcsöt, süteményt, s minden jót, ami csak gyermeknek kedves. Ruhája is jómódra s anyai gondoskodásra vall. Sass István, akivel a gyermek Petőfi a szentlőrinczi iskolában kötött holtigtartó barátságot, s aki később mint orvos nagy szeretettel gyógyítgatta a betegeskedő édesanyát, azt írja a gyermek Petőfiről: „Mintha ma is látnám kék szatengló, testhezálló öltönyét, mely vasárnaponként irigylésreméltón simult karcsú derekára s oly szépen kiemelé a vállnak s csípőnek arányosan terjedő méreteit, hogy emlékezetemben még tarka, lapos gombjai is kitörölhetetlenné váltak. Ezen díszben sétált föl, fényesre csiszolt lábbeliben, a tisztára sepert házsor előtt, ünnepnapokon az iskolába, hol összegyülekezve sorjában mentünk tanárunk kísérete mellett Isten házába.”

Ez a szép, zavartalan gyermekkor a szentlőrinczi két esztendővel véget is ér. A tízéves gyermeket az apa Pestre viszi, az evangélikus gimnáziumba. Ez már az ötödik iskola. Bizonnyal jobb, mint a szentlőrinczi, meg arra is gondolt az apa, hogy a fiú itt megtanul németül. Jóformán azt tanulja, amit előző évben Szentlőrinczen, s év végén a bizonyítvány mégis „elsőrendű”, vagyis amint ma mondanák: elégséges. Az elégedetlen apa a piaristák híres gimnáziumában próbál szerencsét a következő évben, de az eredmény itt is csak elégséges. Ebben a gyenge bizonyítványban nyilván része volt annak, hogy érdeklődni kezdett a színészet iránt s gyakran „ólálkodott a színház körül”. Nem csoda, ha elkedvetlenedett az apa s azon gondolkozott, hogy tovább nem taníttatja a fiát. Milyen szép reményeket fűzött ehhez az eleveneszű gyermekhez, s lám, e szép remények füstbementek 1A költő öccse, István, maga tesz tanúságot az apa mellett arról, hogy ez az egyszerű ember szívvel-lélekkel igyekezett kiemelni fiait a maga közrendűségéből, egyre mondogatván: „Tanuljatok, gyermekeim. Most még tehetünk értetek mindent, de ki tudja, hagyhatunk-e egyéb maradandó örökséget reátok, mint azt, a mire taníttatunk.”

Mintha érezte volna, vagy talán már látta is az anyagi romlást, a nagy leszegényedést, amely hamarosan be is következett. De még nem vesztette el minden reménységét fiában: erre vall, hogy a tizenharmadik évében járó fiút az aszódi algimnáziumba viszi. Aszódra, ahová kedves emlékek kötik az apát is, az anyát is, hisz itt születtek mind a ketten. Itt volt székálló legény a költő apja, mégpedig nem idegen ember, hanem a saját édesapja mellett.

Álljunk meg egy pillanatra. Új fejezet kezdődik a költő életében. A gyermekből serdülő ifjú lesz, aki bontogatni kezdi szárnyait.

Aszódon és Selmeczon.

Az 1835-ik esztendő szeptemberében vitte fiát Aszódra Petrovics István s Korén István tanárnak magyaros őszinteséggel megmondta, miért hozta el a pesti gimnáziumból. Azért, mert a fiú „a színházak körül ólálkodott”. Korén tanár a fiút a második grammatikai osztályba vette föl. Itt, kezdetben – a tanár bizonysága szerint – rendes magaviseletű, szorgalmas tanuló volt. Társait szívesen segítette a feladatok elkészítésében. Év végén kitűnő osztályzata volt a földrajzból és a világtörténelemből, egyéb tárgyakból jeles. A következő évben István öccsét is magával vitte s így mutatta be a tanárnak: „Tavaly tapasztaltam, hogy itt rólam gondoskodnak, tehát elhoztam öcsémet is”. A két testvér egész éven át vetélkedett a tanulásban, s év végén Sándor tiszta kitűnő bizonyítványt vitt haza. A második és harmadik esztendőben is tiszta kitűnő a bizonyítvány, s a maga osztályában első mind a két Petrovics-fiú. A pesti tapasztalatok után nem lenne meglepő, ha tovább hanyatlanék a tanulásban, s íme, az ellenkezője történik. Az már nem meglepő, hogy a hallgatag, visszahúzódó természetű gyermek a kamaszévekben mintegy szakít eddigi természetével: nemcsak hogy nem húzódik vissza társai játékaiból, mulatságaiból, de ő a vezér a diákcsínyekben is. Nemcsak a legkitűnőbb tanuló, de a legkitűnőbb labdázó is, s ő az, aki a merészebb csínytevésekre elsőnek vállalkozik. Ő az, aki az aszódi gyümölcsös kertekbe bemászik, mivelhogy társai kételkednek a bátorságában; ő az, aki nem szalad el, amikor tetten érik, s amikor azt követeli a Podmaniczky báró cselédje, hogy vagy nevezze meg szétszaladt társait, vagy a sapkáját adja oda, – tessék, itt a sapka 1 Más alkalommal a csordától elszakadt bika közeledik feléjük, mind megrémülnek a diákok, egyedül ő nem veszti el a fejét. – Csak jöjjön ide, mondá – úgy térden ütöm a baltámmal, hogy orra esik. Így szokták a mészárosok! De a bika, szerencsére, más irányba kanyarodott, s nem kellett bátorságát bebizonyítania. – Még a féreg is, kit lábbal tápodnak, felgörnyed a védelemre 1 – ezt válaszolta tanárának, akinél egy apa bepanaszolta. Azért panaszolta be, mert a fiát úgy ütötte arcul, hogy orra vérre elindult. Ez a fiú azonban jóval nagyobb s erősebb volt Petőfinél, földhöz vágta őt, s erre volt válasz az arculütés.