Réti László – Európa falak mögött

Copyright © Réti László

Első megjelenés: 2016

( Falak mögött címmel)

A szerző elérhetősége:

www.retilaszlo.hu

info@retilaszlo.com

Szerkesztette

Réti László (2023)

Borítóterv

Réti László

Elektronikus változat

Réti László

© Parfüm & Toll

ISBN: 978-615-6734-04-4

Réti László

EURÓPA FALAK MÖGÖTT

1.

A keleti égbolton halványan derengett egy alig látható sáv. A nap még nem kelt fel, de már nem sok idő volt hátra pirkadatig. Aki nyugatra pillantott, egyelőre csak a koromfekete sötétséget láthatta, amely elrejtette a sivatagot, s csak a magasban szikrázó csillagok adtak némi támpontot, hol végződik a föld és hol kezdődik az ég.

Sheila Ward kemény, harmincegy éves nő volt, az a fajta, akire a férfiak nagy része azt mondja, nem lehet vele bírni. Kalandvágy, bátorság, és valami megmagyarázhatatlan, állandósult indíttatás jellemezte a nőt, amely minduntalan arra sarkallta, hogy nehéz helyzeteket vállaljon fel, és rendre meg is oldja azokat. Soha nem kereste kifejezetten a bajt, de nem is menekült előle.

Sheila magas volt, alkatra kifejezetten szikár. Barna haját rövidre vágatta, és rendszerint keret nélküli szemüveget hordott, amitől barna szeme furcsán távoli csillogást kapott. Bőre oly barna volt, hogy akár arab ősöket is sejthetett a felmenői között a szemlélő. Valójában az egyik nagyanyja mexikói volt, s az idős hölgy déli bőrszíne az unokán köszönt vissza.

Sheila most fentről, a völgyet övező kietlen, sziklás dombok közül érkezett. Egy kilométerrel messzebb várakozott társa, és a két ló, amelyeken idáig eljutottak. Kísérője egy huszonhárom éves fotós volt, aki mostanra teljesen begyulladt, és megtagadta, hogy közelebb menjen a táborhoz. Sheila valahol meg is értette a fickót, ő azonban nem tehetett mást, mint hogy folytatja a küldetést. Ha idáig eljött New Yorkból, akkor már nem habozhatott megtenni az utolsó lépéseket. Miután rájött, hogy a lovak mellett a félelemtől reszketve álló fotóst nem tudja továbbhaladásra bírni, dühösen elvette a fiú egyik kisebb fényképezőgépét, aztán otthagyta a kis barlangban, amit még napnyugta előtt fedeztek fel. A lovak nyugtalankodtak, ezért beterelték azokat is az üregbe, hogy ne lehessen felfedezni őket. Sheila végül jóval éjfél után indult útnak. Keki színű katonai zubbonyt és nadrágot viselt, lábát magas szárú bakancsba bújtatta. Fejére símaszkot húzott, hogy bőre ne világítson a sötétben. Volt nála egy csuklóra csatolható GPS, egy kulacs víz, és az övébe

dugott egy régi Beretta pisztolyt, amit még Tripoliban vett a bazárban, miután partra szállt a kikötőben. Egyszer használta csak: a levegőbe lőtt vele a sivatag magányában, hogy megbizonyosodjon róla, egyáltalán működik az ütött-kopott fegyver.

Sheila rendkívül óvatosan mozgott. Három teljes órába tellett, míg megközelítette a barlangtól alig egy kilométerre álló tábort. Percenként megállt, és hosszasan hallgatózott, elemezte a sivatag neszezését, hallgatta a szelet, próbált ember jelenlétére utaló jeleket keresni, de nem talált ilyet.

Amikor már csak száz méterre volt céljától, négykézlábra ereszkedett és úgy folytatta az útját. A homok hideg volt a nő tenyere alatt, ahogy óvatosan helyezte egyik kezét a másik után. A szemcsék szétfolytak az ujjai alatt, térdei pedig széles nyomot hagytak a homokban. Még legalább ötven méter volt a legközelebbi sátorig, és ahogy Sheila a keleti égboltra pillantott, tudta, most már igyekeznie kell. A Szaharában a napkelte igen gyorsan lezajlik. Nem szerette volna, ha a világosság még ott éri a sátrak között. Mikor a nap majd végül felbukkan horizonton, már ismét az ötven méternyire magasodó első

dűnék mögött akart lenni.

A terepruhás nő zajt hallott, azonnal a földre vetette magát.

Előtte, alig három méterre, derékmagasságú kőfal állt a homokban, egy régi karavánpihenő elhanyagolt maradványai. Ahogy lehasat, a kövek eltakarták előle a sátrakat. Hallgatózott.

Lépések közeledtek, a homok egy bizonytalanul közeledő alak talpa alatt surrogott. Sheilára rátört a félelem, megértette, hogy csapdába esett. Ott hevert kiszolgáltatottan a homokban, három méterre a legközelebbi búvóhelytől, és már nem mozdulhatott. Ha ő hallotta a közeledő alak lába alatt surrogó homokot, az is meghallhatta, ha ő kelt zajt, miközben a falhoz iszkol.

Inkább a mozdulatlanságot választotta.

Fekete árny jelent meg balra, és megállt a rég leomlott épület maradék falánál. Hamarosan csobogó hang és elégedett sóhajtás hallatszott. Sheila félig leeresztette a szemhéját, hogy még a szeme fehérje se villanjon, és meredten bámulta a tőle néhány méterre a homokba csorgó vizeletsugarat.

Az egész talán másfél percig tartott, de a nő úgy érezte, még levegőt sem vehet.

Amikor az őrszem befejezte a vizelést, meghúzta a vállára vetett Kalasnyikov szíját, és visszaballagott a sátrak közé. Sheila megkönnyebbült, de kényszerítenie kellett magát, nehogy felsóhajtson. Még ennyi zajt sem mert csapni.

Most lassan megmozdult, és a tócsát gondosan elkerülve előrekúszott a falig, hogy kilessen felette.

Közelebb volt, mint gondolta.

Alig húsz méter választotta el a legközelebbi sátortól. Hat nagy sátrat számolt meg, melyek nagyjából szabályos kört alkottak. Az őrszem már a sátrak által közrefogott térségen ballagott, és lezöttyent a tábortűz mellé.

Kannát vett elő, egy ballonból vizet töltött belé, majd felhelyezte a parázsra. A reggeli kávé elkészítésére utaló mozdulatok is azt üzenték, Sheila már szűkében van az időnek. Lehúzta a fejét, és a csuklójára szíjazott GPS-re nézett. A legalacsonyabb fényerőre állította a képernyőt, alig látta a pislákoló számokat. Rögzítette a helyszín koordinátáit, mert tudta, még jelentősége lesz annak, hogy pontosan meg tudja majd adni a hatóságoknak, hol is járt. Az túl kevés lenne, hogy In Amenastól keletre volt, valahol az algériai határ közelében.

Mély levegőt vett, aztán négykézláb megkerülte a faldarabot, és kilesett mögüle. A sátrak most eltakarták az őrt. Más ember nem látszott a környéken, a többiek bizonyára mélyen aludtak. A tábor túlsó felén nyolc-tíz teve pihent, és két ősrégi Land Rover parkolt a sziklák mellett. A szél a tevék felől fújt, Sheila érzékeny orra megérezte az állatok bűzét. Ennek örült, mert azok így nem érezhették meg őt. Városi lány révén fogalma sem volt arról, egy teve valóban meg tudná-e érezni az ő parfümjének, vagy verejtékének illatát az algériai sivatagban, ellenszélben, de a kislány korában olvasott kalandregényekben mindig vigyáztak arra, merről fúj a szél. A tevék mindenesetre egyelőre teljesen nyugodtak voltak.

Sheila ismét elindult a fal takarásában, ezúttal a másik irányba tartott.

Egyszer csak a tenyere alatt nedvesnek érezte a homokot.

Hamar rájött, hogy beletenyerelt az őr által hátrahagyott vizelettócsába.

-

A francba… - sziszegte, és keresett egy száraz helyet, ahol a homokban hosszasan törölgette a tenyerét.

Aztán egyszerre megdermedt. Rádöbbent a helyzet képtelenségére: némi húgy miatt aggódik akkor, amikor éppen egy tucatnyi emberrabló táborát igyekszik becserkészni. Megrázta a fejét, és feltápászkodott. Görnyedten a legközelebbi sátorhoz osont, és hasra feküdt a ponyva mellett. Kivárt egy percet, de semmi sem mozdult, senki sem figyelt fel a jelenlétére.

Kínosan lassú mozdulattal felemelte a sátorlap szélét és bedugta a fejét.

Várnia kellett egy-két percig, mire a szeme hozzászokott a kintinél is sűrűbb sötétséghez. A bejárat résén csak a csillagok fénye szivárgott be.

Lassan felismerte a részleteket.

Két férfi aludt a sátor két ellentétes végében. Mindketten hangosan, egyenletesen lélegeztek, nyilvánvaló volt, hogy mély álomba zuhantak.

Középen, a sátrat tartó farúdnál egy alak kuporgott.

Sheila megdermedt, egy pillanatra úgy érezte, az összekuporodott alak őt lesi. De nem történt semmi. Szeme fokozatosan szokott hozzá a sötétséghez, már jobban látta a részleteket. Az oszlop mellett egy nő ült, kezét a vaskos rúdhoz kötötték. Semmi ruhát nem viselt. Valamiféle katatón állapotban volt, előre-hátra ringatta a testét. Érezhetően fogalma sem volt, mi történik körülötte. Sheila a vonásait nem tudta kivenni, csak azt látta, hogy bőre egészen világos, már-már hófehér, és a haja is szőke.

Jól tudta, hogy az elrabolt turisták egyike egy svéd nő volt. Ujjongani tudott volna a felismeréstől, hogy valóban megtalálta őket.

Az egyik férfi felhorkant álmában, és vad mozdulatokkal a másik oldalára fordult, majd röfögő hangok kíséretében ismét álomba merült.

Sheilára rátört a késztetés, hogy gyorsan kifaroljon kiszolgáltatott helyzetéből, és elrohanjon, de kényszerítette magát, hogy ne mozduljon. A férfi lassan megnyugodott, és újra egyenletesen hortyogni kezdett. Sheila a fényképezőgépre gondolt, ami ott volt nála, de belátta, végül is feleslegesen hozta el. Ebben a sötétségben semmi hasznát nem vehette, az exponálás kattogása pedig riaszthatta volna az emberrablókat. Halkan, milliméterről milliméterre visszahúzódott, és leengedte a sátorponyvát. Itt semmit sem tehetett.

Megvolt, amit keresett, megvolt a bizonyíték, megvoltak a koordináták.

Tudta, mit kell most tennie: óvatosan visszakúszni, majd futás Jerryhez, fel a lovakra, és irány a húsz kilométerre lévő falu. Onnan pedig segítséget kell kérni, majd hazarepülni, és az otthoni irodában kényelmesen megírni a leleplező riportot az Észak-Afrikai emberrabló csapatok, és az európai utazásszervező irodák tippadóinak bűnös kapcsolatáról.

De nem ezt tette.

Valamit még akart. Valami kézzelfoghatót. Mondjuk, mégiscsak egy fotót. Vagy valami mást, mindegy mit, csak valamit, ami hitelesebbé teszi a cikkét.

A következő sátorhoz kúszott.

A ponyva szélénél guggolt, és hallgatózott. Bentről nem jutott ki hozzá hang. A sátor túloldalán az őr egyre hangosabban csörgött a kávéskannával.

Sheila tartott tőle, hogy hamarosan az egész tábort fellármázza a fickó.

Vágyakozva visszanézett a válla felett a dűnék felé. Ott várja a biztonság. Ott várja Jerry, a lovak és a menekülés. Aztán visszafordult a sátorhoz.

Döntésre jutott. Csak még egy próba!

Lehasalt a földre, és elkezdte felemelni a durva ponyva szélét. Amikor már elég helye volt, bedugta a fejét, és hallgatódzni kezdett. Hogy a szemét hozzászoktassa a benti sötétséghez, türelmesen várakozott.

Egyszerre ott volt előtte.

Két fehér folt. Két, időnként meg-megmozduló fehér folt. Sheila halálra váltan mozdulatlanságba dermedt. Nagyon lassan jutott el a tudatáig, hogy egy alig két méterre ülő férfi szeme fehérjét látja. Az alak a sátor egyik oszlopának vetette a hátát, lábát kinyújtotta, és pontosan Sheila felé nézett. A vászontetőn egy hosszú szakadás volt, éppen felette, azon át kissé több csillagfény jutott be, mint az előző sátorba.

Az újságírónő csak bámulta a férfit, és nem tudta eldönteni, hogy most mit is tegyen. Nem mert mozdulni, mert nem tudta eldönteni, hogy őt bámulja-e az ismeretlen, vagy egyszerűen csak arrafelé néz, ahol ő van, de valójában nem látja őt a sötétben. Sheila megpróbálta elképzelni, hogy mi látható belőle arról a helyről, ahol a férfi ül, és arra jutott, hogy nem sok. Most áldotta igazán az eszét, hogy felhúzta a fekete símaszkot. Csak a feje volt a sátorban, azt pedig fekete maszkba bújtatta. Nem. Nem láthatja őt az az ember.

Alaposabban igyekezett szemügyre venni a bámuló alakot. Olyan érzése támadt, mintha már látta volna valahol. Sovány, szakállas férfi volt, orra keskeny, arca beesett. Láthatóan nélkülözés viselte meg, arcát mély ráncok keretezték. Az inge szakadtan lógott rajta, nadrágja már merev volt a mocsoktól. A férfi megvakarta az orrát, és ekkor Sheila megláthatta a csuklóit szorosan összefogó kenderkötelet.

Ez egy fogoly!

Hosszasan kutatott a memóriájában, és végre beugrott, honnan ismerős neki ez a pasas. Indulás előtt alaposan tanulmányozta az elrabolt turistákat.

Akkor látta a fotót, amelyen ez az ember szerepelt. Csakhogy azon egy vidáman mosolygó, legalább tizenöt kilóval nehezebb Don Lawson nézett derűsen Sheilára. Igen! Lawson. Most már a neve is az eszébe jutott. Ő volt az egyik amerikai a csoportban.

Lawson egyszer csak sóhajtott egyet, és oldalra dőlt. Magára húzott egy pokrócot, és elfordult. Sheila most már biztos volt benne, hogy az amerikai nem vette őt észre. A fogoly szuszogni kezdett. Sheila derékig benyomakodott a sátorba, és ismét előhalászta a fényképezőgépet. A keresőt a szeméhez emelte. Semmit nem látott. A vaku használata eleve ki volt zárva, de abban bízott, talán van a gépen valami olyan üzemmód, ami az ilyen helyzetekre szolgál. Infra, vagy valami éjszakai applikáció, fogalma sem volt az egészről, nem értett az ilyesmihez. Az egész nem így volt eltervezve. Éppen azért hozta el a fotóst, hogy ezt a részt ő intézze. De az a gyáva patkány meghátrált.

Dühében elhozta az egyik gépét, de igazából nem értett hozzá. Nem is gondolta át, hogy fog a sötétben fotózni.

Elrakta a fényképezőgépet, és körülnézett.

A sátor oldalfalainál még négy alvó embert számolt össze. Az elrabolt csapat tíz főt számlált. Itt öten feküdtek, a hatodik, a láthatóan szexuálisan kihasznált svéd nő a szomszéd sátorban volt. Még négyen hiányoztak. Sheila remélte, hogy még élnek, de azt már elhatározta, őket nem keresi meg. Amit tudni akart, már megvolt. És még ki is kell jutnia, ha segíteni akar nekik.

Egy tarisznya hevert előtte. Hirtelen ötlettel magához húzta, és beletúrt.

Egy névjegytartó akadt a kezébe. Egyszerű, műanyag tok volt. Zsebre tette. Ha már fényképezni nem volt lehetősége, ez is megteszi bizonyítéknak.

Nyilvánvaló volt, hogy sivatagi rablók nem hordanak névjegyet, így a kártyák csak valamelyik túszhoz tartozhattak. Majd napfénynél megnézi, kinek a neve áll rajta.

Lassan kitolta magát a sátorból, és felguggolt a ponyva takarásában.

Óvatosan megfordult, és a dűnék felé nézett. Már virradt. Még elmosódtak a kontúrok, de már jobban látott, mint tizenöt perccel korábban.

Tulajdonképpen éppen ezért nem gyalogolt bele azonnal a halálba.

Mert akkor meglátta.

Ott volt előtte, alig egy méterre, és őt nézte.

Az összetekeredett szarvasvipera nem volt aktív, a hideg éjszakában lelassult, de ezt Sheila nem tudhatta. Teljesen lebénult a félelemtől, és önkéntelenül is egy halk sikoly szaladt ki a száján. Egy apró sikoly, amit szinte azonnal visszanyelt, de nem elég korán ahhoz, hogy tökéletes csendben maradjon.

Fel szeretett volna ugrani, és rohanni, száguldani, menekülni, el innen, el ettől a halálos állattól, fel a dűnére, és csak robogni a barlang felé. El innen!

Ám a teste nem engedelmeskedett. Guggolt, és képtelen volt mozdulni, miközben érzékszervei kiélesedtek. A kígyót olyan pontosan látta, hogy a gyér fény ellenére szinte a pikkelyeit is meg tudta volna számolni. A hallása is szuperérzékennyé vált. Hallotta, hogy a sátor túloldalán az őr csengve-bongva leteszi a kávéskannát, és magához veszi a Kalasnyikovot. Hallotta a fém csörgését, ahogy az ápolatlan sivatagi rabló kézbe kapja a fegyvert. Orrában határozottan érezte a kávé illatát. Az futott át az agyán, hogy ez alighanem az utolsó illat, amit érez. Kávé. Milyen ironikus. Sosem szerette a kávét. És most azzal az illattal az orrában hal meg.

A kígyó nem mozdult.

Sheila görcsbe meredve guggolt.

A sátrak felől lépések közeledtek.

Az őr felbukkant a vászonfal sarkánál, és Sheila felé tartott.

Amikor meglátta a kuporgó alakot, azonnal a vállához emelte a gépkarabélyt, és határozottan előre lépett.

Egyenesen rá a kígyó farkára.

A vipera felpattant, és gerincét megfeszítve az őr felé kapott. A férfi lábszárát érte a marás, a vékony ruhán áthatoltak a fogak, és a véráramba fecskendezték a mérget. A férfi felkiáltott, és elejtette a fegyvert. Iszonyodva bámult lefelé, még lelépni is elfelejtett az állatról, mire a kígyó fájdalmában ismét lecsapott.

Sheila testében váratlanul feloldódott a bénultság, és felpattant.

Az őr felsikoltott, és hátralépett, de a kígyó valamiért most már nem hagyta annyiban, és ismét utána kapott. A férfi elvesztette az egyensúlyát, és terpeszben fenékre ült. A harmadik marás a combját érte. Rettegve felkapta a Kalasnyikovot, és a tusával őrülten csépelni kezdte a lábai között tekergő

kígyót.

Sheila rohant. Életében nem futott még ilyen gyorsan. Pillanatok alatt felért a dűne tetejére. A lövések ekkor hangzottak fel. Hosszú, véget érni nem akaró sorozat kattogása törte meg az éjszakát. Sheila a földre vetette magát, és utolsó lendületével átgurult a dűne gerincén. Forgás közben egy pillanatra látta, hogy a lövések nem neki szólnak. A rabló a kígyóba ürítette az egész tárat, és még akkor is a ravaszt rángatta, amikor a tár kifogyott.

A tábor felől sikoltozás, ordibálás és egy-két szórványos lövés hallatszott.

A hirtelen ébredő túszok, és a felriadó rablók sem tudták, mi történt, így mindenki úgy reagált, ahogy tudott. A foglyok rimánkodtak, a fogva tartók lövöldöztek. Maguk sem tudták, kire. Egy másodperc alatt teljes volt a káosz.

Sheila kényszerítette magát, hogy egy métert visszafelé kússzon, és a dűne tetejéről még egy pillantást vessen a táborra.

Három-négy rabló már a földön heverő társuk mellett állt, és a kígyó élettelen testét bökdösték hosszú puskáikkal. A földön fekvő őr hangosan kapkodta a levegőt, hörgött, és hab csapott ki a száján. Sheila megértette, hogy a fickó nem tud beszélni. Nem fogja tudni elárulni, hogy egy embert látott a táborban. A lövöldözés abbamaradt. A rablók láthatóan a kígyómarásnak tulajdonították a kialakult pánikot.

Sheila nem várt tovább.

Lejjebb kúszott, majd a dűne aljában felállt, és futni kezdett.

A barlangig alig három perc alatt jutott el.

A rejtekhelyhez vezető keskeny szurdokban Jerry jött szembe vágtatva.

A nő kiállt a szűk út közepére, és két kézzel integetett a férfinak. A ló nem tudott elmenni mellette, túl közel voltak két oldalt a sziklafalak.

– Engedj! – kiáltotta a fotós, és kétségbeesetten el akarta kormányozni a lovat Sheila mellett, de a nő elkapta a zablát.

– Jerry!

– Tűnj az útból!

– Hé, hallgass már el! Meghallanak!

Ez végre átment a férfi agyára telepedett pánik ködén. A nyeregből lenézett az újságírónőre.

– Mi történt?

– Megtaláltam a túszokat.

– Felfedeztek mi? Rád lőttek!

– Dehogyis! Az egyik őrt megmarta egy kígyó. Arra tüzeltek!

– Ezért lövöldöztek?

– Ezért.

– Téged nem fedeztek fel?

– Nem hát! Hová indultál?

A férfi elcsöndesedett, és furcsán nézett a nőre.

– Én csak…

– Itt akartál hagyni?

– Nem. Dehogy! Eléd indultam.

– Akkor hol a lovam?

Jerry csak nézett, aztán megrántotta a szíjat. Sheila abban a pillanatban előrántotta a Berettát és a férfira fogta.

– Állj!

– El kell tűnnünk innen!

– Itt akartál hagyni.

– Azt hittem, megöltek!

– Meg sem kíséreltél meggyőződni róla!

– Nézd…

– Szállj le!

– Sheila!

– Szállj le! Ezt a lovat én viszem. Te mész vissza a másikért. És nem akarlak többé látni!

– Úgysem mersz lőni.

– Próbáld ki. Bárki elhinné, hogy a rablók végeztek veled.

Jerry megszeppent.

– Sheila, kérlek…

– Nem bízom benned. Le arról a kurva lóról!

– Kérlek…

– Mi lesz már?!

Jerry lekászálódott a hátasról, és elhátrált. Sheila felpattant a nyeregbe.

– Nem hagyhatsz itt.

– Keresd meg a másik lovat!

– Ha visszaérek, feljelentelek, te kurva!

A nő vállat vont.

– Akkor a teljes történetet el kell majd mondanod. Maradj tőlem távol, azt tanácsolom!

Sheila Ward belevágta a sarkát a lova oldalába, és elügetett. Ahogy visszanézett, látta, hogy Jerry a barlang felé lohol. Megfordult a nyeregben, és az előtte álló teendőkre koncentrált. Gyorsított. Fél kézzel megtapogatta a zsebében a bizonyítékul szerzett névjegytartót.

Most már csak el kell jutnia a városba, és akkor telefonálhat.

2.

Az IVECO a göröngyös földúton robogott előre. A sofőr nem fukarkodott a gázadással, a terepjáró néha el-elemelkedett a földtől, hogy aztán nehézkesen, keményen újra lehuppanjon, és farolva folytassa útját. A volánnál ülő belga tizedes tarkóján verejték csillogott a kocsi belső világításának fényében. A rohamsisakot kissé lazán szíjazta a fejére, így időnként a mutatóujjával feljebb kellett tolnia a szélét, amikor a kemény fémperem már-már az orrnyergét verdeste a fémperem.

Ketten utaztak a hatalmas katonai kocsiban. A sofőr mellett ötven év körüli, magas, szikár nő ült, aki szintén terepszínű egyenruhát viselt, de vállán a belga helyett a magyar trikolór tépőzáras címkéje virított. Az asszony őszes, rövidre vágott haja a fejére simult, szája sarkában a mélyülő ráncok minden nagyobb döccenésnél megfeszültek. A nő szürke szeme fáradtan, tompán fénylett, mégis feszült figyelemmel pásztázta a környezetét. A melle feletti kitűzőn a Radnai név virított. Térdei közé gépkarabélyt szorított, balja keményen markolta a fekete csövet a hangtompító vaskos hengere alatt, míg jobbal az ajtó feletti kapaszkodót fogta. A fején sisak helyett bordó barettet viselt.

A belga tizedes végre egyenesebb és simább terepre kormányozta az IVECO-t, és tovább gyorsított. A távolban a telihold fényében fürdő macedón hegyek kísértetiesen ragyogtak. A széltől tépázott, meredek hegyoldalakon csak vékony cserjék árválkodtak. A szurdokban haladva a kocsi a sötétben maradt, de két oldalt, fent a magas hegyoldalakon fehéren ragyogott a holdfény. A katonai terepjáró hetvennel robogott, és a szurdokból szinte kirobbant a fennsíkra. Kétoldalt eltűntek a szirtfalak, és egy két kilométer széles síkságon találták magukat. A belga lassítani kezdett, és előre mutatott.

– Azok a hegyek ott már Görögországhoz tartoznak.

– Tudom, Lucas, jártam már erre.

– Elnézést, őrnagy asszony. Nem tudtam.

A nő nem válaszolt, csak bámult kifelé az ablakon.

A jól ismert szorongás kerítette hatalmába. Már ismerte ezt az érzést. Ez a hetedik, terepen végrehajtott bevetése volt, de az érzés hajszálra úgy csapott le a gyomorszájára, mint első alkalommal.

Emlékezett, hogy szorult össze a gyomra, mikor harminc évvel azelőtt belépett a vizsgaszobába ahhoz a bizonyos rettegett professzorhoz, hogy átmenjen római jogból. Vizsgadrukk. Nincs erre jobb szó.

– Mindjárt a tábornál vagyunk – mondta Lucas, de inkább csak azért, hogy ne legyen csendben.

Radnai őrnagy szótlanul bólintott, és csak bámult kifelé.

A következő kanyarnál feltűnt a Fal.

Az őrnagy már sokszor látta, mégis elszorult tőle a torka.

Hat és fél méter magasra épült. Vaskos, öntött beton elemekből álló építmény volt, mely a talajban mindkét oldalra két-két méter szélességben vízszintesen is elnyúlt. Akár egy feje tetejére állított, nagy T betű. A földbe süllyesztett peremek azt szolgálták, hogy megakadályozzák a Fal autóval való áttörését. Így hiába is hajtott volna neki bárki kocsival. Zsuzsa jól tudta, hogy ez nem más, mint a hidegháború zenitjén, egyetlen éjszaka alatt felhúzott berlini fal másolata. Vagy inkább továbbfejlesztése. Ez a Fal ugyanis hat és fél méter magasra nyúlt, és sok ezer kilométer hosszan húzódott. Ehhez képest a berlini előd csak egy vérszegény makettnek számított.

A Fal tetején, több sorban kihúzva szögesdrót feszült. Százötven méterenként tizenkét méter magas őrtornyokat illesztettek a falba. Tetejükön üvegborítású, légkondicionált kalitkában hatórás váltásokban két-három katona vigyázta a környéket. Minden fülkében géppuska és aknavető volt rendszeresítve, meg természetesen mesterlövész puskák, éjjellátók, drónok, videofelvevők, hőkamerák, kézigránátok. És persze temérdek lőszer.

A fennsíkról, ahol az IVECO haladt, jól látszott a széles, fehér sáv, ami a Fal előtt húzódott. Radnai Zsuzsa nagyon is jól tudta, mit lát.

Az aknamezőt táblák is hirdették, óva intve minden, véletlenül arra járót attól, hogy a sima, ötven méter széles, homokos mezőre tévedjen. Bár mindenki tudta, itt nem voltak olyanok, hogy „véletlenül arra járók”.

Ide csak az jött, akit a kötelesség szólított.

Vagy az, aki be akart jutni.

És a két csoport halálos ellensége volt egymásnak.

Jobbra és balra is a végtelenbe húzódott mind a Fal, mind a fehér, homokkal felszórt aknamező. Szorosan követték a terep domborzati

viszonyait, felkúsztak a hegycsúcsokra, leereszkedtek a völgyekbe. Még tizenöt kilométerrel arrébb, a Kozuf csúcsára is vékony csíkként kapaszkodott fel a több mint hat méter magas Fal, és kísérője, az aknamező. Zsuzsa emlékezett, nem is olyan régen ott még sípályák voltak, amiket most könyörtelenül vágott ketté a betonelemek sora. Mert a történelem úgy döntött, hogy egy sípálya kevésbé fontos, mint megannyi nép fennmaradásának érdeke.

A Fal túloldalán pedig ott volt Görögország. Illetve, ami megmaradt belőle.

Periklész valaha világelső állama mostanra anarchiában fetrengett.

Zsuzsa egy pillanatra elmélázott azon az időn, amikor még Athénban és Thesszalonikiben mulatott át éjszakákat a nyári vakációk alkalmával. Annak pedig már megvan tíz éve is, hogy utoljára a túloldalon járt. És nem is vágyott oda. Görögország már tizenegy éve nem az, aminek az emberek a huszadik század második felében megismerték. Éppen elég volt, ami eljutott hozzá az ott történtekből ahhoz, hogy ne csak nőként dermedjen halálra, de rendőrtisztként is összeugorjon a torka a félelemtől.

– Ott a tábor! – mutatott előre Lucas.

Feltűnt előttük a Camp 22 rendezett sziluettje. Sátrak, barakkok, őrtornyok, és szögesdrótból felhúzott kerítések másfél négyzetkilométeres, rendezett halmaza.

Zsuzsa kihúzta magát ültében, és megköszörülte a torkát.

– Hová megyünk pontosan?

– Azonnal a parancsnokságra. Wagner százados várja önt.

– Wagner századosnak mi a beosztása?

– Ő a körzet parancsnoka, asszonyom. Ő felel jobbra és balra is úgy ötven kilométernyi határszakaszért.

– Az nem kevés.

A tizedes vállat vont.

– A Fal hosszú, az ember kevés. Egy-egy körzetre ennyi jut.

– Maguknak azért itt természetes akadályok is bőven akadnak segítségül.

– Meg is lennénk halva, ha nem volnának ezek a hegyek. A sziklafalak, a mély kanyonok, a folyók… ezek nagyon jól jönnek.

Az IVECO megállt az ellenőrző pontnál. Miközben egy katona végig mustrálta a papírjaikat, Zsuzsa figyelmét nem kerülte el, hogy a tízméternyire felépített, homokzsákokkal körbevett géppuskafészekből rezzenéstelenül mered rájuk egy 12 milliméteres fegyvercső. Az őrség harmadik tagja ezalatt egy nyeles tükörrel alánézett a terepjárónak. Az már csak hab volt a tortán, hogy egy robbanóanyag kereső kutya végig szaglászta az alvázat. Az őrnagy ez utóbbit sosem értette igazán: ugyan hol lehetne inkább robbanóanyag szagát érezni, mint egy katonai járművön?

– Mehetnek!

Lucas tizedes sebességbe kapcsolt, majd lépésben szlalomozni kezdett a cikkcakkban lerakott betontömbök között. Mióta ’21-ben megtörtént az az eset a Bari melletti beléptető ponton, ahol harminckilenc katona halt meg a robbanóanyaggal megpakolt, a sorompót áttörő teherautós merénylő miatt, igencsak felszökött a kereslet a betonelemek iránt.

A terepjáró a parancsnoki konténer mellett fékezett. Zsuzsa határozott léptekkel bement. A harcállásponton az egyik falat a kommunikációs berendezések borították el, előttük négy operátor figyelte a körzet adásait.

Középen jókora fémasztal állt, lapjában hatalmas digitális térkép mutatta a környéket. Az asztalt hat férfi állta körbe. Egy negyven év körüli német százados mutogatott valamit éppen a térképen, amikor Zsuzsa belépett. A férfi, akinek mellén a Wagner név látszott, felnézett.

– Igen?

– Radnai Zsuzsa őrnagy, Bevándorlási Ügynökség, szolgálatra jelentkezem!

Wagner kezet fogott a nővel és bemutatta az asztal körül álló társaságot.

Négyen a beavatkozó alegységek parancsnokai voltak, az ötödik, egy Milivoje Khrin nevű szlovén hadnagy a médiakommunikációért felelt.

– Késett, őrnagy asszony.

– Nehezen szállt le a gép.

– És ez befolyásol valamit?

– Nem. A kocsiban ellenőriztem a legfrissebb adatainkat. A csapat még öt kilométerre járt a Faltól – az órára pillantott. – Nagyjából két óra múlva fogják megkísérelni.

– Ilyen lassúak?

– Ilyen óvatosak.

– Mit tud róluk?

Zsuzsa katonai tabletet vett elő, és csatlakoztatta az asztalba szerelt térképhez. A jókora kivetítőn a tablet képe jelent meg, a nő pedig magyarázni kezdett.

– Az Ügynökség hírszerzése szerint ma éjfél után fogják megkísérelni a bejutást. Egy teherautónyi ember, jórészt jemeniek.

– Koruk, nemük?

– Mint mindig. Huszonévesek, férfiak és hadviseltek.

– Hányan lehetnek?

– Maximum húsz emberre számítunk. De mindnél fegyver van, és hat-hét ládányi robbanóanyagot is be akarnak juttatni.

– Milyen a cucc?

– Még mindig a jól ismert cseh Semtex. A három éve Ciprusnál elrabolt hajóról származhat…

– Soha nem fognak kifogyni belőle.

– Háromszáz tonna az háromszáz tonna. Örüljünk neki, hogy elaprózzák.

– Mi mást tehetnének ennyivel?

– Mit? Mondjuk, nekihajóznak Marseille kikötőjének, és a rakpartnál felrobbantják az egészet. Ahhoz képest 911 csak Tesz-vesz Város lenne.

Wagner megvakarta a fejét.

– Mi a terv?

– Ez már a maguk területe, én hírszerző vagyok, százados. A lényeg, hogy ezek az emberek nem juthatnak be az Unió területére.

– Tudjuk, hol akarnak áttörni?

– Igen – az őrnagy a térképre mutatott. – Itt, ahogy azt már telefonon is jelentettem. A 3445-ös toronynál. Hogy attól jobbra vagy balra, azt nem tudjuk. Megemelte már a készültséget?

– Hogyne. Abban a toronyban, és mellette mindkét irányban még ötben már tripla őrség van, és a tornyok között négy szakaszt helyeztünk el az

aknamező mögött. Az alegységeket az urak vezetik – bökött a háta mögé Wagner.

– Akkor azt javaslom, menjünk ki a terepre! Az idő szorít.

A kommunikációs tiszt meglepetten felnézett.

– Maga is kijön, őrnagy asszony?

Zsuzsa hideg csodálkozással fordult a hadnagy felé.

– Miért ne mennék ki? Gondolja, csak díszből hordom ezt – az ajtó mellé támasztott SCAR-L karabélyra mutatott.

Wagner szigorúan bólintott.

– Rendben, kijöhet velünk, de magára kell vigyáznia. Nem tudjuk pesztrálni.

– Attól, hogy nő vagyok, és két napja töltöttem be az ötvenet, még nem kell pesztrálnia, százados! Akar még kicsit szívatni, vagy mehetünk végre a dolgunkra, uraim?

Az alegységparancsnokok elnyomtak egy vigyort, majd Wagner intésére kisorjáztak az ajtón. A német közelebb lépett a nőhöz.

– Nem akartam megbántani, őrnagy.

– Nem bántott meg. Nézze, tudom, hogy előítéletei vannak a bevándorlásiakkal kapcsolatban, mert legtöbbünk csak díszből hordja az egyenruhát. Alapvetően hírszerzők vagyunk.

– Önnek van előképzettsége?

– Van. Huszonnégy évig zsaruként dolgoztam, mielőtt a Bevándorlás elhívott.

– Aha. Zsaru volt.

– Rablás, gyilkosság. Higgye el, láttam ezt-azt.

– Akkor talán többet is, mint én. Menjünk!

Húsz perccel később Radnai őrnagy a médiás Khrin hadnagy gondjaira bízva a 3445-ös toronyban állt, és éjjellátóval pásztázta a szemközti terepet. A görög oldalon sötét volt, csak nyolc kilométernyire pislákoltak egy falu fényei.

A Hold fénye erős sziluetteket rajzolt ki, és jól látszott a túloldalon a földet borító, tíz méter széles szögesdrót szőnyeg is, amely térdmagasságig fedte a talajt. Ezt a Fal építésekor rakták le az Unió katonái. Bár a görögök ez ellen mindvégig tiltakoztak, a tagországok fütyültek a protestálásra. Görögország

sok éve már, hogy anarchiába merült. Elsüllyedt a migráció kezelhetetlenné váló forgatagában. Mára már nem volt a korábbi értelemben vett központi államigazgatás. Kisebb tartományokra szakadozott az ország, és mindenütt a bevándorlók közül kinőtt hadurak tartottak uralmuk alatt kisebb-nagyobb területeket. Jogilag a Fal túlsó oldalán az ott még Görögország volt, valójában azonban már csak egy formátlan, fortyogó emberkatlan. Ahol nincs jogszolgáltatás, és a törvényt is mindig az erősebb határozta meg – bár, gondolta Zsuzsa, az Unió sem büszkélkedhet már azzal, hogy az emberi jogok védelmét zászlajára tűzve megy előre a Nagybetűs Jövő felé. Az egyén joga és a realitás nem fért össze, hát dönteni kellett közöttük.

– Mozgás tizenegy óránál – jelentette monoton hangon az őrszem.

Zsuzsa arrafelé fordította a lencsét.

Két teherautót látott, és egy harmadikat, amely sokkal nagyobb volt a másik kettőnél.

– Mi a fene… - dörmögte maga elé, majd felnézett. – Van itt infra?

– Balra fent! – a katona odanyúlt, és átállította a műszert. – Most próbálja!

Zsuzsa belenézett a készülékbe. Most már jól látta a hőkamera képén a járműveket. Sebesen közeledtek. A szája elé húzta a kommunikátort.

– Figyelem! Megjöttek. Ismétlem: megjöttek.

– Mit lát? – recsegett a fülhallgatóban Wagner hangja, aki a szomszédos toronyba fészkelte be magát.

– Többen vannak, mint számítottuk. Három járművet látok.

– Mindig többen vannak, őrnagy. Ezért is terveztem túl a létszámot.

Radnai őrnagy egy félmosollyal nyugtázta a német előrelátását.

– Három teherautó… már csak száz méterre vannak, mindjárt kiérnek a fák közül a senki földjére.

– Mi a létszám?

– Az elsőben… huszonegy hőképet látok, a másikban… huszonhatot.

– Huszonhat?!

– Igen. Ezek… ó, a francba! Nők és gyerekek!

– Erről nem volt szó. Mi van a harmadik kocsival?

– Ebben csak egy ember van… mi a…

– Mi történik?

– Ez… ez egy hídrakó teherautó!

– Az meg minek?

Az események azonban felgyorsultak. A hídrakó kiszáguldott a fák közül, széles ívben megfordult, majd a vezető hátramenetbe kapcsolt, de olyan hevesen, hogy még a toronyban is hallani +lehetett a váltó recsegését. A kocsi tolatni kezdett a Fal egy pontja felé, amely pontosan félúton volt a két őrtorony között.

– Le akarja takarni a szögesdrót mezőt – mondta higgadtan az őr.

Wagner hangján megszólaltak a Fal tetejére szerelt nagy teljesítményű

hangszórók.

– Itt az Unió Határrendészete! Azonnal forduljon vissza, vagy tüzet nyitunk!

A százados elismételte a szöveget arabul is, majd még kétszer mindkét nyelven. De ettől senki nem várt eredményt. A pontonrakó kocsi nem tágított.

Elérte a szögesdrót mező szélét, és a hidraulika lassan felnyitotta a hátsó elemet. A tizenhárom méteres ponton döngve csapódott a földre, lelapítva a kunkorodó szögesdrót íveket. A nehéz fémszerkezet sarka a Falnak csapódott, amely beleremegett a csapásba.

– Tűz!

Wagner ezt a parancsot már higgadtan adta ki.

A két szomszédos torony géppuskái egymást átfedve, rövid sorozatokkal pásztázni kezdték a terepet. Néhány lövedék a teherautóba is belecsapódott, de a cél nem a sofőr megölése volt, hanem még mindig csak az elriasztása.

A teherautó, most, hogy a jókora súlytól megszabadult, szinte előreugrott a gázadás hatására. Az erdő felé lódult, ám egyszerre éles kanyarral visszafordult, és a saját maga által lerakott ponton felé kezdett hajtani. Zsuzsa jól látta, a kocsi egyre gyorsul. Tapasztalt szeme azonnal felmérte, mi következik.

– Merénylő! – kiáltotta a kommunikátorba.

A teherautó felugratott a pontonra, és teljes gázzal a Fal felé száguldott.

Pillanatok alatt megtette a távot, majd orral a Falba csapódott. Abban a pillanatban fehér lobbanás vakította el a katonákat, és egy másodperccel

később a detonáció hangja is eljutott hozzájuk. Radnai őrnagy megbűvölten bámulta az ég felé gomolygó, narancsvörös tűzgömböt, melyet kormos füstfellegek pettyeztek.

A tiszt megrázta magát, és a Falra pillantott. Az építmény mintegy húszméteres szakaszon leomlott. A lökéshullám felhajtotta, és méterekkel arrébb söpörte a szögesdrótot, így út nyílt a homoksávon a rés felé. A belső

oldalon lévő aknamezőre csak úgy záporoztak a Fal kisebb-nagyobb darabjai, melyek tucatnyi taposóaknát robbantottak fel. Zsuzsa jól látta, ha nem is szűnt meg teljesen az aknazár, de azon a részen legalább kilencven százalékban megsemmisült.

A füstöt áttörve teherautó hatolt át a Falon, majd még egy, és a macedón hegyek felé fordulva nekivágtak az aknamezőnek.

A tornyok géppuskásai immár a kocsikra céloztak, és pontos sorozatokkal szaggatták a fülkét és a ponyvát. Az első kocsi aknára futott, megbillent, majd az oldalára dőlve még csúszott pár métert a homokban. A második kikerülte a roncsot, a ponyvát felhajtották, és a platón ülő férfiak Kalasnyikovjaikkal tüzet nyitottak az erdőt védő határőrökre. Az első halálos lövés egy szerb katonát ért, de társai immár a bosszútól is fűtve pontosan lőttek vissza. A teherautó platóján aratott a halál. A kocsi sofőrje széles ívbe rántotta a volánt, majd a már oldalra dőlt autó mellett lefékezett. A betörő

fegyveresek leugráltak a teherautóról, és a két kocsi takarásában fedezéket keresve lőni kezdtek.

Közben az aknára futott autóból sokkos állapotban lévő gyerekek és nők másztak elő, és az erdő felé kezdtek támolyogni. A határőrök a földre célozva, hosszú sorozatokkal verték fel előttük a homokot, hogy visszafordulásra késztessék őket. Az egyik asszony aknára lépett. Testét babaként hajította fel a robbanás, majd ahogy visszazuhant a földre, sikoltozni kezdett, és lábainak csonkját markolászta. A többiek elrettenve visszafordultak, és a Fal felé kezdtek tolongani, ám ekkor a kocsik mögött rejtőző fegyveresek is rájuk lőttek. A civilek két tűz közé szorultak.

A sérült asszony sikítása folyamatosan aláfestette a fegyverek robaját.

Aztán egyszer csak homloklövést kapott, és hanyatt vágódva elhallgatott. Zsuzsának fogalma sem volt, melyik oldalról érkezett a halálos golyó.

– Fedezékül fogják használni őket – mondta bele a kommunikátorba.

– Nem először látunk ilyet – jött meg Wagner rekedt válasza

– Lemegyek!

Zsuzsa a lépcső felé futott, felkapta a SCAR-t, és leszáguldott a földszintre. Amikor kirúgta a torony oldalajtaját, észrevette, hogy a szlovén hadnagy is a nyomában van.

– Ezt nem kéne! – kiabálta túl a fegyverek zaját Khrin.

– Akkor maradjon itt!

Radnai a vállához emelte a fegyvert, és a Fal árnyékában a folyamatosan tüzelő fegyveresek hátába került. A másik oldalon Wagner megértette a nő

tervét, és ő is útba indított pár embert a Fal tövében.

Közben a betörő fegyveresek közül már csak hat-hét ember maradt állva.

Ezek előrontottak rejtekhelyükről, aztán a nőket és gyerekeket maguk előtt terelve az erdő felé tartottak. A határőrök elbizonytalanodtak, sokan abbahagyták a tüzelést. A görnyedten tüzelő fegyveresek a gyerekek takarásában haladtak előre. Pokoli volt a lárma. Lövések, néha egy-egy felrobbanó akna, folyamatos sikolyok és zokogás.

Az egyik határőr, aki mesterlövész képzést is kapott, ügyesen leszedett egy takarásban lévő behatolót, majd ezen felbátorodva egy másikat vett célba.

Amikor lőtt, a férfi éppen egy gyerek takarásába került. A fiúcska azonnal eldőlt a mellkaslövéstől. A határőr döbbenten leeresztette a fegyvert.

– Jézusom!

– Pontosabban, az istenit neki! – üvöltötte az alegység parancsnoka, és maga is folyamatosan tüzelt.

Zsuzsa végre pozícióba ért a Fal mellett, és az aknamező irányába fordult. Görnyedten haladt, a SCAR-t a vállához szorította, és folyamatosan pásztázott a csővel, hogy ha véletlenül megfordulna az egyik fegyveres, és észrevenné a hátukba került csapatot, azonnal lőhessen. Az őrnagy gondosan a teherautó nyomvonalában haladt, hiszen csak itt volt biztos, nincsenek már aknák.

Zsuzsa tíz méterre közelítette meg a lassan haladó menekülteket, akiket a fegyveresek maguk előtt lökdöstek. Az erdőben térdelő határőrök észrevették a sajátjaikat a behatolók mögött, ezért beszüntették a tüzelést. Zsuzsa hat fegyverest számolt össze. Intett Khrinnek, hogy övé a balra eső kettő, majd a másik oldalon feltűnő katonának is kijelölt két célpontot.

Amikor megvoltak, az őrnagy megállt, célzott, és egyetlen lövéssel tarkón lőtte a fegyverest, aki egy nőt lökdösött maga előtt. A férfi vérbe borulva orra bukott. A mellette haladó társa meglepetten fordult volna hátra, de már nem tudta meg, mi történt, őt halántékon érte a lövés.

Khrin és a másik katona is végzett a sajátjával.

Csend támadt.

Az erdő felé botorkáló migránsok térdre borultak, a nők iszonyodva néztek maguk elé, a gyerekek zokogtak.

Zsuzsa lassan megkerülte őket, alaposan szemügyre véve mindegyiket.

Tudta, hogy nem egyszer volt már öngyilkos merénylő az ilyen csapatokban, és nem akarta, hogy most robbantsa fel magát egy fanatikus.

Lassan megkerülte a földön térdelő behatolókat, és megállt velük szemben.

– Vissza! – kiáltotta, majd megismételte arabul is.

A legközelebb álló nő könyörögve nyújtotta felé a kezét, de Zsuzsa csak a fejét rázta, és még kétszer megismételte a felszólítást.

A nő feltápászkodott és az erdő felé lépett. Az őrnagy nem habozott.

Kettőt a nő lába elé lőtt, majd az egész tárat hosszú sorozatban kilőtte a migránsok elé a homokba, s így egy vonalat húzott.

– Vissza!

A csapat épen maradt tagjai végre megértették, hogy itt és most nem fognak bejutni. Zokogva, egymást támogatva indultak a Falon támadt rés felé.

Öt perccel később az utolsó is átmászott a romokon, és már görög földön támolygott visszafelé. Wagner őröket és géppuskákat állított a rés két szélére, de a tábor felől már jött egy utászokból álló csapat, hogy megkezdje a helyreállítást. Délre állni fog a Fal.

Zsuzsa a puskája csövével félrehúzta az egyik halott nő ruháját, majd az odalépő Wagnerhez fordult.

– Ezzel a féreggel óvatosan! Robbanómellényt visel.

– Isteni szerencse, hogy valaki lekapta.

– Véletlen volt, de tény, jól jött.

A férfi végigmérte Zsuzsát, majd kezet nyújtott.

– Jó munkát végzett. Szívesen látnám akár a csapatomban is, őrnagy.

– Köszönöm, de mindketten tudjuk, mennem kell. Megvan a saját munkám.

– Hová megy?

– Vissza, Budapestre. Pár nap pihenő, aztán újra belevágok.

– Jól viselte ezt az egészet – mutatott körbe a százados.

– Voltam már ilyen helyzetben. Tudja, van, ami megedzi az embert.

– És mi az, ami magát megedzette?

– Azt ne akarja tudni! Jobb úgy magának, százados.

3.

Az Eötvös Lóránd Tudományegyetem Magyarország egyik legrégebbi, folyamatosan működő egyeteme. A kiterjedt, több helyszínen elhelyezkedő

felsőoktatási intézmény Múzeum körúti épületegyüttese évtizedeken át adott otthont a Bölcsészettudományi Karnak. Mindenki azt hitte, ez így is marad örökre – ám a geopolitika kérlelhetetlen változásai közbeszóltak. Hosszú és komoly belső harcokat követően 2021-ben az a döntés született, hogy a megnövekedett hallgatói igényekre, és az egyre erősödő reálpolitikai nyomásra tekintettel az egyetem létrehozza az addigi Sémi Filológiai és Arab Tanszékből az immár önálló Arabisztika Tanszéket. Ennek az új egységnek az elhelyezésére aztán az egyetem vezetése a bölcsészektől csípett le helyet. Ahogy akkoriban a rektor fogalmazott egy zárt, belső értekezleten, nincs más

lehetőség, mint hogy az egyetem kövesse a világ változásait, és a minél pontosabb

prognózis

érdekében

megkísérelje

megtalálni

annak

törvényszerűségeit. Ezért aztán a tanszék önállóvá vált, a megalakulása óta eltelt tizenegy évben pedig a sokszorosára nőtt, és mostanra teljesen kiszorította a bölcsészeket. Egy éve már az önálló intézetté alakulás procedúrája volt napirenden, amely heves ellenkezést váltott ki a kormánykoalíciót alkotó, alig két évtizede még szélsőjobboldalinak tartott pártok soraiban. A szélsőség azonban egy relatív fogalom. Ami az évezred első

és második évtizedében még szélsőségnek számított a nagypolitikában, az nem egészen húsz év alatt előbb szalonképes lett, majd mainstream irányzattá változott. A magyar kormányra így most már senki sem mondhatta, hogy szélsőséges. Hiszen mihez képest szélsőséges valami vagy valaki? Európában ez a vonal ma már nem számított szélsőségnek – ez volt az általános politikai világnézet.

Budapesten már sötét volt, a novemberi este korán beköszöntött.

Nedvesen csillogott a lecsapódott pára, az Astoriánál megálló villamos ablakain kiszűrődő fényfoltok elmosódottan világították meg a járdát. Az egyetemi épület főbejáratánál cigarettázó fiatalemberek csoportja diskurált. A hatalmasra nőtt Arabisztika Tanszék esti hallgatói voltak. Az idő már hét felé járt, és éppen szünetet tartottak.

A dohányzó csoportnak két fontos, közös jellemzője volt. Egyrészt a társaság nagyjából kétharmada a vonásai alapján arab vagy legalábbis közel-keleti lehetett. Másrészt pedig egyetlen nő sem volt közöttük. A beszélgetés arabul folyt. Az egyik hallgató, Yasser Dyab felnézett a frissen felújított Astoria Hotel homlokzatán elhelyezett órára, aztán kelletlenül elhajította a cigaretta tövig szívott csikkjét, és a bejárat felé intett.

– Menjünk vissza. Már elkezdődhetett a második rész.

Yasser barátja és hallgatótársa, Hamid Mobayed savanyúan elhúzta a száját.

– Nem nagyon tetszik nekem, amit ez a Malki, vagy kicsoda mond.

– Nekem sem, de attól még a kreditjeire szükségem van.

A két fiatalember bement az épületbe, és a többiek is szállingózni kezdtek utánuk. A csikkek sisteregve landoltak a járdaszegélynél megállt esővízben.

– Egyszerűen felháborító, hogy ma még ilyeneket elő lehet adni egy egyetemen! – dohogott Hamid.

– Ne vedd annyira a szívedre! Tudod, mi megy manapság.

– Attól ez még színtiszta nácizmus.

– Ebben egyetértek – bólogatott Yasser, miközben felfelé kaptattak a lépcsőn az emeleti előadó felé.

– Európa évtizedeken át küzdött a fasizmus ellen azért, hogy aztán kilencven évvel később meg önként és dalolva rendezze be magának a kontinenst pontosan ugyanazon ideológia alapján. Ott tartunk, ahol száz évvel ezelőtt. A fasiszta hatalomátvétel már megvolt, de a világháború kirobbantása még nem. A koncentrációs táborok viszont már állnak.

– Ez nem a mi gondunk. Csak adják meg a kreditet.

– Hogyne lenne a mi gondunk! Itt akarunk élni, nem?

– Én ugyan nem. De ezt te is tudod. Én bizony haza szeretnék menni.

– Majd megjön az eszed! Majd megjön.

A két fiatalember elhallgatott, és beléptek a meredeken lejtő

előadóterembe. A tíz padsorban nagyjából negyvenen ültek, alig egyharmadát foglalva el a helyeknek. Ennek ellenére néhányan kétoldalt, a fal mellett lefelé tartó lépcsősoron is elterpeszkedtek, ők nem akartak másokon keresztül vágva leülni a beljebb lévő üres helyek valamelyikére.

Az előadó pár perce már belekezdett előadása második felébe, és cseppet sem zavartatta magát, hogy néhányan még most érkeznek.

Yasser és Hamid végig osontak a fal melletti lépcsősoron, és beültek a harmadik sor szélén lévő két üres székre, melyeket a rajtuk hagyott jegyzetfüzetekkel stoppoltak le maguknak az előző óra végén.

A balra lévő kivetítőn az előadás kezdő diája látszott: „A 2015-ös menekültválság, mint az Új Európa kezdete: tények és lehetőségek – II. rész.

Előadó: Dr. Malki Zakariás, tanársegéd, ELTE Arabisztika Tanszék” .

Dr. Malki a padsorok előtt sétálgatott, és zengő, nyugodt hangon beszélt.

A fiatalember huszonhét éves volt, és ránézésre senki sem mondta volna

egyetemi oktatónak. Száznyolcvan centiméteres magasságához alig hetven kiló súly társult, így kifejezetten soványnak tűnt, hegyes vállán úgy lógott a kockás ing, akár, ha egy vállfára hajították volna. Alkatát tekintve leginkább hosszútávfutónak gondolta volna a szemlélő. Rövidre vágott fekete szakállt viselt, hasonló színű haja a feje tetejére tapadt. Sötét szeme értelmesen nézett a hallgatóság felé, az orrára tolt Lennon-stílusú szemüvegről pedig leginkább az volt az ember érzése, hogy csak dísznek hordja. Mély, lassan hullámzó hangon, angolul tartotta az előadást.

– Ahogy az elején is kértem, ha van kérdés, ne habozzanak feltenni. Ez egy olyan oktatási forma, ahol többet tanul mindenki egy jó kérdés okán kialakult beszélgetésből, mint abból, ha én itt egy órán át csak szövegelek. Az előző részben, még a szünet előtt – körbenézett és elmosolyodott, – vagyis még azelőtt, hogy így megfogyatkoztunk volna…

Malki bezsebelte a hallgatók kuncogását. Rutinos előadó volt, pontosan tudta, hogy tíz percenként be kell dobni valamit, amivel felrázza a hallgatóságát. Még a legérdekesebb téma sem tud lekötni egy felnőtt embert vacsoraidőben – bármi egyebet is állítsanak bizonyos oktatáskutatók. A tanársegéd folytatta az előadást.

– Az előző órán áttekintettük, hogy mi volt az a migrációs lökéshullám, ami Angela Merkel bukásához, majd pedig ennek következményeképpen az Európai Unió akkori formájának bukásához vezetett.

Yasser feltette a kezét, Malki pedig felé fordult.

– Igen?

– Tanár úr, ön már az előző órán az Unió bukásáról beszélt és ezt most is megismételte. De az Unió létezik. Ma is működik, ez az ország, Magyarország is a tagja. Miért nevezi bukásnak azt, ami történt?

Malki a levegőbe bokszolt, és Yasser felé mutatott.

– Remek kérdés! Nos, lássuk, miért vélem én úgy, hogy Merkellel megbukott az Európai Unió is! Amikor az SPD egyre inkább ostorozni kezdte a kancellárt az egyébként teljesen elhibázott menekültpolitika miatt, a CDU

ezt egy idő után megelégelte. Igen ám, de ahelyett, hogy a kereszténydemokraták szürke eminenciásai hallgattak volna a koalíciós partnerre, és kipenderítették volna saját elnöküket, inkább – támogatva ezzel

a saját rossz döntéseiből menekülőutat kereső Merkelt – felmondták a koalíciót. Ez akkoriban egyébként kapóra jött az SPD-nek is, hiszen ők már eleve keresték a lehetőséget, hogy kihátráljanak Merkel mögül, s ezáltal, mintegy mosva kezeiket, tisztán állhassanak oda egy előrehozott választáshoz.

Csakhogy mindketten elszámították magukat, és hatalmas pofont kaptak, amikor a zöldek akaratlan segítségével a szélsőjobb jutott hatalomra. A következmények ismertek. És ez a hullám aztán ugyanúgy végigsöpört Európán, akárcsak 1848-ban a forradalomé. Ehhez képest érdemes vizsgálni azt, hogy melyek is voltak az EU alapértékei, amikor megalapították a szervezetet. Ez azért lényeges, mert azt is tudjuk ugyebár, hogy ezeket végül kőbe is vésték 2000-ben a nizzai csúcstalálkozón. Ez lett az Európai Unió Alapjogi Chartája. A Charta hét fejezetbe foglaltan, összesen ötvennégy cikkelyben sorolta fel, mit is tart az európai ember, és ezáltal az Európai Unió megkérdőjelezhetetlen alapértéknek. Még egyszer hangsúlyozom a leglényegesebb szót: megkérdőjelezhetetlen. Bizonyára önök mindannyian olvasták a Chartát, vagy legalábbis hallottak róla, de azért gyorsan fussuk át a legfontosabb európai értékeket. A hét fejezet önmagában is megmutatja az irányvonalat…

Malki az ujjain számolni kezdett.

– Méltóság. Szabadságok. Egyenlőség. Szolidaritás. A polgárok jogai.

Igazságszolgáltatás. És végül az itt és most nem olyan lényeges általános rendelkezések. Ha csak az első hatot nézzük, ezek azok az értékek, azok a szimbólumok, amire Európa épült. És hogy miért mondom, hogy az Európai Unió elbukott? Mert éppen ezeket az értékeket adta fel az elmúlt évtizedekben a migrációs válság miatt. A 2015-ben megindult emberáradat nem volt kezelhető a liberális demokrácia módszereivel. Hadd mondjak erre konkrét példákat éppen az imént felsorolt hat fő értéken belülről. A méltóság követelményén belül például mit is találunk? Egyebek mellett az emberi méltósághoz és az emberi élethez való jogot. S ehhez képest mit teszünk ma, ráadásul teljesen jogszerűen? A migránsokat megfosztjuk emberi méltóságuktól, és ha kell, katonai erővel toloncoljuk vissza a Falon kívülre. A Fal őreinek érvényes tűzparancsa van. Mindennapos hír, így már fel sem kapjuk a fejünket, hogy hány helyen nyitnak tüzet a Falat megmászni vagy

áttörni akaró emberekre. És mindenütt vannak halottak. Akkor ugyebár ennyit az élethez való alapjogról. Vagy mi van a Charta második alappillérével?

Lássunk onnan is két, nagyon is fontos alapértéket. Példának okért a menedékjogot és a kitoloncolással szembeni védelem jogát. Ezt az Unió, mint tudjuk, jó tizenkét éve gyakorlatilag nem alkalmazza. Egy újabb fontos érték, ami csak névleg van meg…

Malki végignézett az elnémult hallgatóságon, majd kezét összekulcsolta a háta mögött, és fel-alá kezdett járkálni.

– De menjünk tovább! Egyenlőség. Vagy inkább: egyenlőség!? Ezen belül ott van például a megkülönböztetés tilalma. Azt hiszem, ezt most nem kell mélyebben kifejtenem. Európa legtöbb jobb színvonalú szórakozóhelyén ma nem szolgálnak ki migránst. A jobb hotelek nem adnak ki szobát. A mikroközösségek, mint egy falu vagy egy kerület kivetik magukból a bevándorlókat, akik így folyamatosan gettósodnak…

Yasser közbevágott.

– Tehát azt állítja, hogy mivel a Charta több alapértéke nem működik, maga az Unió sem működik?

Malki széttárta a karját.

– Hát mi mást jelenthetne ez a helyzet? Lássunk a szemünktől, hölgyeim és uraim! Ha létrehozunk egy társadalmi berendezkedést, ami deklarált alapértékekre épül, és aztán ezt mi magunk nem tartjuk be, akkor az a rendszer megbukott. Az Európai Unió megbukott.

– Egyáltalán betarthatta volna ebben a helyzetben az alapértékeit?

– Be kellett volna tartania! Hiszen ettől az, ami.

– De akkor ma már nem volna mostani értelemben vett Európa.

Malki egyetértően bólintott.

– Így igaz. Már megszűnt volna, és anarchiába süllyed az egész kontinens, de legalábbis a nagy része. Nézzék! Én nem azt állítom, hogy az EU

nem azt tette, amit önnön léte védelmében tennie kellett. De éppen emiatt ez az Unió már nem az, aminek a céljából anno létrehozták. Ez már valami más.

– Micsoda?

– Nos, ha a ma érvényben lévő intézkedéseket mondjuk 2015-ben, egyszerre vezették volna be, akkor önök szerint minek nevezte volna az új rendszert a liberális sajtó? Sőt, tulajdonképpen mindenféle sajtó?

Csend támadt, majd Hamid hangja határozottan csendült fel.

– Azt mondták volna, ez fasizmus.

Malki a szír fiatalemberre mutatott.

– És ott a pont! Ezt vegyék tudomásul, és írják fel maguknak! Azt a válságot egyetlen demokrácia sem tudta érzékenyen kezelni, mert önnön szabályai és elvei miatt képtelen a hatékony cselekvésre, s így belehal a saját fene nagy szabadságába. Akár tetszik, akár nem. Abból a helyzetből csak a diktatúra jelenthetett kiutat. Nem abban az értelemben, hogy egyszemélyi vezetés alatt valósulnak meg a döntések, de abban az értelemben igen, hogy a közös testületi döntések ellen nem lehetett többé apelláta. Amint megvolt a döntés, csak a kíméletlen végrehajtás maradt, és aki ellenállt, azt a többség érdekében el kellett tiporni. Most már ugyanis az életünk volt a tét!

Az előadóteremben néma csönd uralkodott. Malki végighordozta a tekintetét a hallgatóságon.

– Pocsék érzés, nem? Kis túlzással azt is mondhatnánk, eljött a Negyedik Birodalom ideje. Az Unió már eldobta saját értékeit a biztonsága érdekében.

És mindent ennek rendel alá.

Yasser feltette a kezét.

– Már elnézést, de az emberek… a szabad európai emberek tényleg ezt akarták?

– Ha nem lennék ilyen jól nevelt, most gúnyosan kacagnék. Milyen szabad európai emberekről beszél ön, kedves barátom? Tudja, akármit is mondanak a filozófusok, meg a tévében a sok, elefántcsonttoronyban élő

politológus, az ember valójában állat. Gondolkodik, ám amint a léte, és főként az utódai léte kerül veszélybe, állatként kezd viselkedni. Úgy reagál, mint az állatok. Az embernek ilyen helyzetben az első és legfontosabb dolog a biztonság. Nem érdeklik az úgynevezett szabadságjogok. Csak az, hogy a kölykének legyen mit ennie, és ne kelljen örök életveszélyben élnie. Meg persze neki magának sem. Szabadságjogok?! – Malki hátra hajtotta a fejét, és keserűen felnevetett. – 2015-öt írtunk akkoriban, és persze 2016-ot. Ugyan

kit érdekeltek a szabad választások, a szólásszabadság, a gyülekezési jog, meg a többi efféle ostobaság, amikor a kölni dóm előtt megerőszakolták a lányainkat?

Hatalmas csend támadt a teremben. Malki vett pár mély levegőt, és folytatta.

– Ilyen szituációban az ember csak és kizárólag biztonságot akar.

Valakit, egy felsőbb hatalmat, amely megvédi. És aki ezt megadja neki, azt tűzön és vízen át követni fogja.

– És ez volt a szélsőjobb.

– Vagy a szélsőbal. Ezt már országa válogatja. De nem is ez a lényeg. A lényeg az, hogy a felmerülő kérdésekre voltak olyan politikai alakulatok, amelyek képesek voltak az embereknek tetsző, adekvát válaszokat adni, mások meg nem.

– Milyen kérdésekre gondol, tanár úr?

– 2015-ben nagyon komolyan felvetődött, hogy miért pont most történik ez a hatalmas bevándorlási hullám. Az egyszerűség kedvéért maradjunk Magyarország példájánál, és ne menjünk ki az európai porondra. A helyzetet így könnyebben meg fogják érteni. A válasz két síkon adható meg. Egyrészt egyszerűen nem akkor kezdődött a menekültválság. Nem 2015-ben. Már évekkel korábban folyamatosan jelezte a rendőrség, hogy baj van. Szétverték a határőrséget, és a feladatot az arra amúgy totálisan alkalmatlan rendőrség nyakába varrták. Még ki is tüntették őket ezért. A rendőrség azonban felkészületlen volt. Már 2010-től napi több tucat migránst fogtak a zöldhatáron. Nyilván sokkal több volt, aki átjutott, és nem került regisztrálásra. Aztán a szám napi száz lett. Majd kétszáz. A szegedi befogadó állomáson már a garázsokat is átalakították a menekültek elhelyezésére. A helyzet már akkor is tarthatatlan volt.

– És az emberek tudtak erről akkoriban?

– Nemigen. A médiának fontosabb volt, hogy a híradóban a valódi kérdések helyett azt rágcsálja este, hogy kit erőszakoltak meg, késeltek halálra, vagy, hogy megint született egy albínó zsiráf bébi a nyíregyházi vadasparkban. Az átlagember erre vevő. Ma is. – Malki körbehordozta a tekintetét. – Sajnálom, ha nem tetszik, de ez az igazság. Ez az igényszint. Nem

akarta senki tudni, hogy mekkora a baj, hát nem is dörgölték a nézők orra alá.

– De akkor tényleg mi változott meg 2015-ben?

– Ez az a második sík, amit most akartam megvilágítani. 2015 azért fordulópont, mert a probléma házhoz jött. Budapest pályaudvarai megteltek migránsokkal. A határon megtámadták a rendőröket. A kisvárosok és falvak lakói végig nézhették, ahogy szírek, afgánok, kurdok, szenegáliak ballagnak végig a kertjük alatt. A saját paradicsompalántáik között. Az emberek most először a saját bőrükön érezték a bajt.

A hátsó sorokban is feltette valaki a kezét. Egy ötven körüli hölgy volt az, farmerben és pulóverben. Malki sosem látta korábban.

– Parancsoljon!

– Az alapkérdés az volt, miért éppen 2015 volt a fordulópont.

Malki bólintott.

– Köszönöm a kérdést. Szóval miért éppen 2015? .... Ennek több oka van. Az első egyértelműen a szíriai háború. A harcok akkor bő öt éve tartottak.

Addigra már négyszázötvenezer halottról szóltak a hírek. És itt álljunk meg!

Gondoljunk bele egy pillanatra! Négyszázötvenezer halott… ízlelgetik a számot? Megdöbbentek? – többen bólogatni kezdtek, mire Malki felnevetett. –

Dehogyis döbbentek meg! Akkoriban volt a Charlie Hebdo elleni merénylet, vagy pár hónappal utána a párizsi merényletsorozat. Tudják, mi történt még aznap? Az európai ember vegytiszta képmutatását láthattuk. Francia trikolórba öltöztették magukat az emberek a Facebookon, hogy együttérzésükről

biztosítsák

a

francia

merényletekben

elhunytak

hozzátartozóit. S mit tettek aztán ezek az emberek, miután színpadiasan piros-fehér-kékbe burkolták saját profilképüket? Leültek vacsorázni. Söröztek.

Egyszóval: tettek az egészre. A szokásos európai képmutatás. Vajon hányszor öltözött a Facebook közössége mondjuk az iraki, vagy az afgán nemzeti színekbe? Hm? Egyszer sem! Pedig ezekben az országokban akkoriban naponta estek kétszer annyian terrorcselekmény áldozatául, mint ahányan Párizsban meghaltak. De ez itt, a kontinensen valójában senkit sem érdekelt.

Ekkorra már több, mint négymillió menekült zsúfolódott össze a szír háború miatt a menekülttáborokban, és kilátásuk sem volt arra, hogy jobbra forduljon

a soruk. Évek óta ott vártak és már nem hittek abban, hogy pozitív változás jön. Ez azonban az egyenletben csak az első tényező volt. Menjünk tovább! A következő ok, hogy miért éppen 2015 a fordulat éve, a balkáni folyosó megnyílása. Innentől nem állta útját semmi a menekülteknek. Ez két okra vezethető vissza: a török érdektelenségre, és a görög gyengeségre. A törököket nem érdekelte az egész. Rajtuk csak átvonultak ezek a hordák, nem költöttek rájuk egy centtel sem többet, mint ami a minimumhoz kellett. Erdogan viszont e tekintetben nagy politikus volt. Tudta, ez egy olyan helyzet, ami erős pozícióba hozza őt az Unióval szemben…

– Erdogan megzsarolta az EU-t! – vetette közbe egy hallgató.

Malki vállat vont.

– A politikában a zsarolást úgy nevezik, hogy nyomásgyakorlás. Vagy még finomabban: alkupozíció. Erdogan meglátta a kínálkozó helyzetet, és élt vele. Ugyan ki hibáztathatná ezért? Annyi bőrt lehúzott a túl jóhiszemű Merkel vezette Unióról, amennyit csak lehetett. És közben még remekül szórakozott is. A görögöket eközben megtépázta a saját gazdasági válságuk, a választásokat megnyerő Siriza párt éppen csak hatalomra került, de Ciprasz miniszterelnök ekkorra már szembesült azzal, hogy képtelen beváltani a saját ígéreteit. Márpedig azok miatt választották meg. Egy politikus ilyenkor megijed. A belső kérdéseket akarta megoldani, és magas ívben tett arra, hogy az országa határai oly lyukasak, akár az ementáli. Hiszen a migránsok az ő

szempontjából csak puszta átutazók voltak. Görögország soha nem volt célország. Csak tranzit. Ciprasz ezért azt mondta: menjenek onnan, ahogy akarnak, amerre akarnak, csak kerüljön minél kevesebbe.

Yasser tamáskodva ingatta a fejét.

– Ezek a tényezők önmagukban kevesek lettek volna…

– Ki mondta, hogy vége a felsorolásnak? – tárta szét a karját Malki. – A következő fontos tény az volt, hogy a menekülttáborokban meredeken romlani kezdtek a viszonyok. Az ENSZ kihátrált a táborok támogatásából, és emberek milliói maradtak hirtelen ellátás nélkül. Mi mást tehettek volna, mint hogy elindulnak? Bárhova, csak innen el. És akkor erre a szerencsétlen szituációra jött rá Angela Merkel kapitális baklövése.

– Hogy beengedte a szíreket?

– Hogy meghívta őket! Azt mondta, minden szírt befogadnak. Innentől a török határ átlépése után mindenki eldobta vagy elégette a papíjait, és szírnek vallotta magát. Merkel feltett egy vizelettel teli vödröt a szekrény tetejére, aztán magára rántotta a tartalmát. És persze egész Európára.

Ismét az ötvenes asszony tette fel a kezét.

– Ön tényleg azt hiszi, ez elég volt, hogy ide jussunk?

Malki a fejét ingatta.

– Nem. Kellett még pár dolog, és most ezekről fogok beszélni. Ezeket korábban kevésbé tartották lényegesnek, én azonban így, majd’ húsz év távlatából már sokkal fontosabbnak érzem őket. Az első és talán a legfontosabb a kommunikáció fejlődése. Csak egy okostelefon kellett, és bármelyik migráns láthatta a GPS segítségével, hogy merre jár. Azonnal lehetett szólni a rokonoknak, barátoknak, ha valahol megnyitásra került a határ, vagy ha barátságos emberekre, menekültállomásra, vagy korrumpálható tisztviselőre akadt valaki. A kommunikáció forradalma meghatványozta a migráció problémáját. Bárki friss hírekhez juthatott, és tarthatta a kapcsolatot az otthon maradott hozzátartozókkal.

– Ez miért baj? – vetette közbe Yasser.

– Mert amint megkapta valahol a maradáshoz szükséges engedélyeket, azonnal üzent haza: gyertek! És jöttek is. Tucatjával. Ilyen értelemben az európai kultúrának nem tett jót az infokommunikációs forradalom.

Malik megnyomta a vetítő gombját, és újabb oldal jelent meg a vásznon.

Összegeket tartalmazott.

– Ez pedig – mutatott a számokra az előadó – az, ami végleg megpecsételte Európa sorsát. Nézzék meg a számokat! Ezek azt mutatják, hogy az egyes európai államok az elismert menekülteknek, tehát azoknak, akiknek menekült státusát elfogadták, mekkora havi összeget fizetett 2015-ben. Nézzék… és ne csodálkozzanak innentől semmin, ami azóta történt.

Luxemburg havi 1.350 euróval csalogatta a menekülteket. Belgium 810

euróval. Hollandia 670-nel, Dánia 800-zal. Abban az időben, amikor a magyar minimálbér 350 euró volt… Mondják meg őszintén: vajon nem érett meg a pusztulásra az a kultúra, amely saját későbbi kiirtóit így húzta rá saját magára?

Nem volt több kérdés. Malki körbehordozta a tekintetét, majd bólintott:

– Köszönöm a figyelmet! Jó éjszakát!

Miközben a hallgatók kifelé sorjáztak, az ötvenes hölgy, aki pulóvert viselt a farmerjéhez, elgondolkodva figyelte a jegyzeteit pakolgató tanársegédet.

4.

A levegő már hajnal óta meg sem rezdült. A nap rendületlenül ontotta sugarait, amelyek a környező épületek piszkosfehér és okker homlokzatán megsokszorozódva verődtek vissza, és egyre jobban felhevítették a tér repedezett betonját.

Dél volt, és semmi sem mozdult.

Tuniszban ez az időpont a hűsölésről szól, bolond, aki ilyenkor az utcára megy.

A tér északi sarkában, a néhány kornyadozó pálma alatt fémvázas székek vettek körbe néhány aprócska asztalt, de ebben a kibírhatatlanul meleg órában csak kettőnél volt vendég. Az egyiknél magányos alak üldögélt és egykedvűen bámulta a teáját. A másik mellett két fiatalember pihegett, és néha belekortyoltak az asztalon álló kólás dobozokba.

Nem Coca volt és nem is Pepsi, hanem valami helyben gyártott barna lötty, amit felütöttek némi szódával, és kóla néven árultak. Az embargó beállta óta az igazi Coke kifejezetten luxuscikknek számított. Az Egyesült Államok jó ideig nem vette komolyan a gyengülő Unió fenyegetését, hogy ha nem veszi szintén kereskedelmi tiltólistára a Földközi-tenger déli partján sorjázó arab államokat, akkor maga fog behozatali tilalmat elrendelni az amerikaiak termékeivel szemben. Bár nem volt ez jellemző az elmúlt száz évben, ezúttal a

washingtoni kormányzat egy idő után mégis meghátrált. Ugyan érdekükben állt egy ideig Európa további gyengítése, mostanra megértették, ha ez így megy tovább, az egyik legfontosabb kereskedelmi partnerük tényleg össze fog omlani. Egy gyenge Európa mindig jó Amerikának – egy túl gyenge viszont már nem. Ezért aztán beálltak a brüsszeli bürokraták követelése mögé, és maguk is beszüntették a kivitelt a mediterrán térség afrikai részébe. A blokád feloldását ugyanannak a feltételnek a teljesüléséhez kötötték, mint az Európai Unió, amikor évekkel korábban embargó alá vonta Marokkót, Algériát, Líbiát, Egyiptomot, és Tunéziát: addig nem szállítanak nekik semmit, amíg hathatós intézkedéseket nem tesznek a tengeri migráció megállítására, és nem csökkentik legalább kilencven százalékkal a partjaik felől Európába bejutni kívánók számát.

Hogy miként érnék el ezek az országok ezt a csökkenést, az nem érdekelte Brüsszelt.

Csak érjék el.

Megismétlődött az, ami annak idején a szíriai orosz beavatkozáskor történt. Akkoriban az Európai Unió látszólag tiltakozott Moszkva lépései ellen, és tett néhány lagymatag ellenlépést, ami megmaradt a különféle memorandumok és az elítélő sajtóközlemények szintjén. A felszín alatt azonban hálát adtak Putyinnak, hogy bevonult, és elvégezte a piszkos munkát.

Azt a munkát, amit akkoriban Európának kellett volna elvégeznie. Csakhogy addigra már az egész kontinens fuldokolt a saját magára kényszerített jogrendszer kötöttségeitől.

Néhány éve pedig ugyanez megtörtént az Észak-Afrikai országokkal is.

Az üzenet világos volt: nem érdekel, hogyan oldjátok meg, de addig nem kaptok semmit, amíg nem állítjátok meg a migránsokat. Egyszóval Európa megint nem akarta elvégezni a piszkos munkát, és áttolta azt a Földközi-tenger túlsó partjára. Csinálja meg más, hiszen a mi finom, fehér, európai gyomrunk nem vesz be semmi csúnyaságot.

Jól emlékeztek még Brüsszelben, hogy 2016-ban még a másik utat választotta Európa, és busásan fizetni kezdett a törököknek, hogy tartsák vissza a bevándorlók hullámát. Az eredmény középtávon nagyjából a nullával volt egyenlő. A migráció más útvonalakat keresett, megkerülték

Törökországot, akik meg mégis átmentek rajta, azokból remekül megéltek az embercsempészek. Hiszen ez egy virágzó üzletág volt, és hiába öntötték a megrettent nyugati országok az euró milliárdokat Erdogan ölébe, a pénz valójában lényegesebb eredmény nélkül elfolyt. A szírek, afgánok, és pakisztániak pedig egyre csak jöttek.

Ezért aztán amikor a soha nem látott tengeri áradat megindult Afrika felől, az Európai Unió a Fal építése mellett más utat választott: nem fizetett, hanem fenyegetett.

Kereskedelmi háborúba kezdett.

A megoldáshoz pedig Európa miniszterelnökei egy stockholmi konferencián lelkesen gratuláltak is egymásnak.

Akkor még senki sem gondolta, hogy ez a módszer visszaüt.

Az európai termékek nélkül az öt, Földközi-tengeri partvonallal rendelkező ország pár hónap alatt a tönk szélére jutott. Az államigazgatás összeomlott, a fizetéseket már a rendőrök sem kapták meg, egymást érték a tüntetések.

Az Afrikai Kalifátus egyetlen forró tavasz alatt született meg, amikor a zavargások szinte egyszerre söpörték el a legitim kormányokat.

Az Unió pedig döbbenten pislogott.

Az Al-Kaida és az ISIS romjaiból kinőtt laza államalakulat aztán mindent megtett, hogy tovább gyengítse Európát. Ehhez immár partnerre leltek a kereskedelmi tilalom által meggyötört lakosságban is. Brüsszelnek sikerült alig két év alatt létrehoznia a saját küszöbén, Olaszországgal és Spanyolországgal

szemben

egy

ellenséges

birodalmat,

amelynek

száznyolcvanmilliós lakossága további százötven millió bevándorlót kényszerült ellátni, akiknek többsége Fekete-Afrika mélyéről érkezett. És ez a százötvenmillió ember a néhány ezer kilométeres partszakaszon, az alig tíz kilométer széles parti sávban torlódott fel, s arra várt, mikor tud hajóra szállni.

Bármire, ami átviszi őket Európába. A számuk pedig egyre csak nőtt és nőtt.

Az Afrikai Kalifátus mára már egy fantomállam, ahonnan Európa még a követségeket is kénytelen volt kivonni, mivel számos atrocitás történt az épületeik és a diplomatáik sérelmére. Nincs reguláris hadserege, nincs európai értelemben vett közigazgatása. Farkastörvények uralkodnak. A parti sávban

az embercsempész bandák az urak, ők még a Kalifátus terroristáit is elűzik, ha arra kerül a sor, hogy megvédjék teljhatalmukat. Ahogy durvultak az embargó következményei, úgy lett egyre több az embercsempész is, fegyvereik pedig egyre komolyabbá váltak.

Afrika északi partvidéke évek óta egybefüggő emberhalmazt alkot, és teljes az anarchia.

Ezért nem volt többé érdekes az amerikaiaknak sem a térség. Valójában ezért engedtek Brüsszel nyomásának a kereskedelmi blokád kérdésében.

Maguk sem láttak további potenciált a térség államaiban, így az embargóval tulajdonképpen nem vesztettek semmit. Tettek egy ingyenes gesztust, és eljátszották a Nagy Barátot. Mint már annyiszor.

Viszont az Egyesült Államok azon kevés ország közé tartozott, amely még mindig követséget tartott fenn a Kalifátusban. Igaz, már nem ott, ahol korábban évtizedekig, hanem egy jobban védhető helyen épült ingatlanba költöztek át. De azért mégiscsak ott voltak. Igazából senki sem értette, ez hogyan lehetséges, a Kalifátus hordái miért nem rohanják le az épületegyüttest. Egyszerűen csak mindenki elfogadta a tényt, hogy az USA ott van a város szívében, és egy félhektárnyi, betonnal és vassal körülvett földdarab felett a csillagos-sávos lobogó az úr.

Egyesek úgy vélték, a Kalifa nem akart teljesen elszakadni a nyugattól.

Az egykori imámot sok mindennel lehetett vádolni, de butasággal nem. Azt vallotta, jobb, ha az ellenség látható helyen van. Akkor kezelhető. Akkor a csuklóján tarthatjuk az ujjunkat, és érezzük a pulzusát. Felmérhető, ha készül valamire. Egy követség pedig bizony látható helyen van. A lakosság az európai konzulátusokat a földig rombolta haragjában, de az amerikaiakra igazából nem voltak olyan dühösek. Az ő embargójuk már szinte semmi lényegeset nem vett el tőlük, és nem is tartott olyan régen.

A követség előtt állandósultak a tömegjelenetek. Rendszerint néhány ezer ember zsúfolódott össze a kapu előtt, de ez volt minden. Csak vártak ott.

Várták a csodát.

Másban nem bízhattak, hiszen soha senkit nem engedtek be a követségre, nem adtak menedékjogot, nem mentettek ki senkit. Az Egyesült Államokba meg amúgy is lehetetlen volt bevándorolni, hiszen földjét ötezer

kilométer óceán választotta el Afrikától. Az emberek mégis csak álltak ott, és kapaszkodtak a vasrácsos kerítésbe, arcukat bedugták a rudak közé, és úgy nézték az épületeket, mintha csak a Mennyországot látnák. Vártak – mert a többiek is vártak. De senki nem tudta volna megmondani, tulajdonképpen mire várnak.

Ők nem tudtak bejutni, az amerikaiak meg nem akartak kijönni.

A kapukat már hónapokkal korábban lehegesztették, az acélkerítés tetejében elektromos áram keringett. Az épületet betonakadályok övezték a kerítésen kívül és belül is, megakadályozva bármiféle autós betörési kísérletet vagy merényletet. A helyet már kétszázadnyi tengerészgyalogos őrizte, az ellátmány, és a ki- vagy bejutás pedig kizárólag helikopterrel volt lehetséges.

A közeli téren a teája mellett üldögélő férfi leszegett fejjel hallgatta a morajló tömeget. Kétszáz méterről is ide hallatszott, ahogy az amerikai követség előtt a tömeg kiabál. Mindig ez volt. A nap huszonnégy órájában, a hét hét napján. Kiabálnak. Ennyi ember nem tud csendben maradni.

A férfi pénzt hajított az asztalra, majd felkapta a fal mellé támasztott Kalasnyikovját, és feltápászkodott. A másik asztalnál kólázgató két fiatalember ügyet sem vetett az öregre.

Az öreg – így gondoltak rá, amikor egy jó félórával korábban letelepedtek az asztalukhoz. Pedig Mukhtar valójában egyáltalán nem volt öreg.

Negyvennyolc éves volt mindössze, ám az tény, hogy ez a kor már felértékelődött. Az emberek várható élettartama a térségben az elmúlt húsz évben majdnem hat évet csökkent. És ez még csak közelítő statisztikai adat volt, a demográfusok ugyanis nem nagyon jártak a helyszínre, inkább kényelmes nyugat-európai irodáikból igyekeztek megtippelni ezeket az adatokat. Hiába, a háború és az anarchia nem kedvez a tudományos kutatásnak sem. Naponta ezrével történtek gyilkosságok, és az erősebb elvette, amit akart. Ezen pedig senki nem akadt fenn, mert amúgy sem tehetett ellene semmit.

Mukhtar a vállára hajította a gépkarabélyt, és a követség felé indult.

Vászonnadrágot és tunikát meg katonai bakancsot viselt. Egy figyelmesebb szemlélőnek talán feltűnhetett volna, hogy ugyan miért hord ebben a kutya melegben bakancsot, de sehol nem volt a környéken figyelmesebb szemlélő.

Manapság könnyen kibökik a szemét a kíváncsiskodónak. Egyébként a vállára vetett fegyvert sem találta volna különösnek senki. Évek óta, aki csak tehette, fegyverrel járt. Ilyen a világ. Insallah.

Mukhtar komótosan ballagott át a téren, és a sarkon befordult a mellékutcába.

Alig nyolcvan méterre előtte feltűnt a tömeg. Megint ezrek várakoztak az Egyesült Államok követsége körül. A férfi az első kapun befordult, és egy sötét folyosón találta magát. Megállt és hunyorgott, míg szeme megszokta a sötétet a vakító napsütés után.

Szebb napokat látott, pergő vakolatú, mocskos bérházban állt. A francia tulajdonos valamikor a múlt század derekán építette a házat, ahol aztán külföldi tanárok és mérnökök, meg persze katonai tanácsadók béreltek maguknak európai színvonalú lakásokat. A ház azóta teljesen lepusztult. Sok nyílászáró hiányzott, az udvari úszómedence valaha kéken fénylő csempéit ellopták, és szemét foglalta el a feszített víztükör helyét. A mostani lakóknak így is megfelelt.

A fal mellett suhancok guggoltak és halkan beszélgettek. Ahogy meglátták a belépő Mukhtart, lassan felegyenesedtek. Mukhtar látta, hogy egyenként semmi veszélyt nem jelentenének a vézna, inas kamaszok, de így együtt már bajt okozhattak. A fiúk láthatóan készültek valamire. Egy pillanat alatt Mukhtar elé penderültek, és mindegyikük kezében kés villant. A folyosó keskeny volt, nem tudtak a férfi hátába kerülni, és oldalt sem tudtak elslisszolni mellette, hogy körbe vegyék. Viszont Mukhtar sem fordulhatott meg, hogy elmeneküljön, mert azonnal hátba szúrnák.

– Add csak ide azt a puskát, apó! – nyihogta a vezérüknek tűnő srác, és a kezét nyújtotta.

Mukhtar bólintott, és lecsúsztatta a fegyvert a válláról, majd a fiú felé lendítette, mintha csak át akarná adni. A mozdulat felénél azonban egyszerűen elengedte a súlyos Kalasnyikovot, amely így jó egy méter magasról tusával a fiú meztelen lábujjaira zuhant. A srác felkiáltott a fájdalomtól, mire társai meglepetten odakapták a fejüket.

Mukhtarnak ez a pillanat elég is volt. Egyet lépett csak hátra, és a tunika alól egy kilencmilliméteres Berettát rántott elő. Bár minden porcikája azt

kívánta, hogy lője agyon ezt a négy ügyetlen barmot, uralkodott magán. Most nem csaphatott zajt, a pisztolyon pedig nem volt hangtompító. Mire a négy kamasz ismét rápillantott, már a Beretta csövébe néztek. A férfi oldalra intett a fejével.

– Takarodjatok! – sziszegte.

A fiúk csak most jöttek rá, hogy mégsem öregemberrel van dolguk.

Ugyanúgy jóval idősebbnek nézték Mukhtart, mint nem is olyan régen a helyi kólautánzatot szürcsölgető fiatalemberek.

A kamaszoknak annyi esze azért volt, hogy azonnal feladták és eliszkoltak. Mukhtar visszatűzte az övébe a pisztolyt, majd felvette a Kalasnyikovot is. A tusán némi vért látott, és észrevette, hogy a vörös maszatba beleragadt a nagyszájú fiú lábujjkörme is. Lepöckölte. Hiába, a gépkarabély súlyos fegyver, gondolta.

Felkaptatott a kopott, repedezett lépcsőn a harmadik emeletre, majd óvatosan kilesett az ajtón a lapos tetőre. Nem volt kint senki. Görnyedten elosont a mellvédig, és kilesett felette. Az amerikai követség szemközt állt, a tér túlsó oldalán, alig ötven méterre tőle. A csillagos–sávos zászló magasan a bejárat felett lógott, és meg sem mozdult. Semmi büszke vagy felemelő nem volt abban, ahogy a vadul tűző mediterrán nap alatt ernyedten csüngött alá a falból negyvenöt fokos szögben kiálló fémrúdról.

A látvány elképesztő volt. A téren több ezren szorongtak. A kerítés mellett tömött sorokban álltak az emberek, a többi részen inkább ültek vagy kuporogtak a forró betonon. A várakozók túlnyomó többsége fekete bőrű volt.

Mukhtar undorral mérte végig őket. Ki nem állhatta ezt a népséget, amely egyre inkább ellepte az arab földet. Jöttek mindenhonnan: Szudánból, Nigériából, Maliból, Csádból. Teljesen körbevették a követséget, minden oldalról embergyűrű övezte a kerítést. Annak idején úgy alakították ki a követség új épületét, hogy minden oldalról negyven-ötven méternyi szabad térség vegye körbe. Most mindenütt emberek hömpölyögtek ezen a térségen.

Megcsóválta a fejét, és feljebb pillantott. A követség udvarán most is több katona sétálgatott. Állig felfegyverzett, testpáncélba burkolt megszállók. A férfi csak így tudott gondolni rájuk. Semmi keresnivalójuk itt. A Kalifa mégsem

ebrudalja ki őket innen. Mukhtar azonban máshogy vélekedett erről a kérdésről.

Visszahúzódott a mellvédtől, és a téglafalhoz osont. Egy hete több téglát kilazított alul, majd mögéjük egy vászonba csomagolt tárgyat rejtett. Most előhúzta a zsákot, és gyakorlott mozdulatokkal kigöngyölte a tartalmát. Egy számszeríj és néhány különös nyílvessző volt benne.

Mukhtar az elmúlt hónapban feljavította az egyébként is speciálisan kialakított íjat. Nem akart nagyon messze lőni vele, de az átlagosnál sokkal nehezebb nyilakat akart használni. A megerősítés jól sikerült. A próbalövészetek során százötven méterre is elvitt az íj az új nyilakkal. Az igazi különlegesség éppen ez utóbbiakban állt. Vaskos, másfél centiméter átmérőjű

és hetven centiméter hosszúságú pálcák voltak, anyaguk pedig szénszál erősítésű műanyag. Az acélnál többszörösen erősebb anyagra éppen azért volt szüksége, mert extrém terhelésnek szándékozott kitenni őket. A pálcák mindkét vége menetes kialakítású volt. Mukhtar mindegyikre felcsavarozott egy kőkemény kerámiahegyet, a másik végére pedig a tollakat.

Felajzotta az íjat, töltött, aztán leült, és várt.

A tömeg zümmögése hol felerősödött, hol elhalkult. A nap rendületlenül tűzött, és a levegő továbbra sem akart megrezdülni.

Nem tudta, meddig kell így várakoznia, de mindegy is volt.

El fog jönni a pillanat.

Mukhtar órákon át várt egykedvűen a tetőn, mire este hét tájban végre meghallotta a hangot.

A rotorok semmihez sem hasonlítható kerepelését.

Feltérdelt és kikémlelt a mellvéd felett. A két apró pötty még a tenger felett járt. Valószínűleg a horizonton túl, már nemzetközi vizeken cirkáló USS

Ronald Reagan hordozóról jönnek a helikopterek. Minden nap ezek hozzák az utánpótlást a követségnek. A gépek nyílegyenesen repültek Mukhtar felé.

Időnként elterelő manővereket szoktak végrehajtani, mint azt a férfi az elmúlt héten megfigyelte, de előfordult, hogy a pilóták valamiért egyszerűen csak odarepültek a követséghez. Úgy tűnt, ma sincs nagy kedvük manőverezni. A két gép egyenesen feléje tartott, és már ki tudta venni, hogy két HH–60

Jayhawk ról van szó. Mukhtar alaposan felkészült a gépekből, mindent tudott

róluk, ami csak az interneten fellelhető volt. Soha nem fogott bele úgy egy munkába, hogy nem derített fel minden lehetőséget és nem szerzett be minden elérhető információt.

Mukhtar szíve gyorsabban kezdett verni, de nyugalmat erőltetett magára.

Csak két lövése lesz. Aztán a gépek eltűnnek a lőtávolából. A tető felett ugyan csak alig ötven méterrel szoktak elhúzni, mielőtt megkezdik az ereszkedést a követség udvarán kialakított leszállóhely felé, és már a sebességük sem túl nagy, ám a lövés attól még roppant nehéz lesz.

A rotorhang már nagyon közelről hallatszott.

Mukhtar mély levegőt vett, és a téglafal takarásában célzásra emelte az íjat. Szemből a fülkét akarta eltalálni az első lövéssel, míg alulról vagy hátulról

– attól függően, milyen gyorsan tud majd újra tölteni – a farokrotort szándékozott eltalálni.