Babák városa

Fordította: Babits Péter

Elizabeth Macneal

Babák városa

Geopen Könyvkiadó

2019

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Doll Factory

First published 2019 by Picador

Copyright © Elizabeth Macneal 2019

Magyar fordítás © Babits Péter, 2019

Enidnek és Arthurnak

London

1850. november

EGY FESTMÉNY

Amikor az utcákon legmélyebb a sötét és a csend, egy lány letelepszik kis asztalához a babakészítő műhelyének pincéjében. Kopasz porcelánfej fekszik előtte, mered rá üres tekintettel. Piros és fehér vízfestéket nyom ki az osztrigahéjba, ecsetje végét szopogatja, megigazítja a szemközti tükröt. A gyertya felszisszen. A lány résnyire szűkült szemmel nézi az üres lapot.

Vizet ad a festékhez, kikeveri a bőrszínt. Az első ecsetvonás bántóan élesen választja ketté a lapot. A papíros vastag, hidegen préselt, nem gyűrődik.

A gyertyafény felnagyítja az árnyakat, a lány haja eggyé olvad a feketeséggel. Tovább fest: lendületes ívvel felviszi az állát, fehérrel kiemeli az arccsontokon játszó csúcsfényeket. Híven megörökíti hibáit, szélesen ülő szemeit, torzan kicsavarodó kulcscsontját. Nővére és a gazdasszonya odafent alszik, még az ecset szőrszálainak kaparása is bántósan hangos, azzal fenyeget, hogy felébreszti őket.

A lány összeráncolja a homlokát. Túl apróra vette az arcot. Az egész lapot ki akarta tölteni, a fej mégis a nagy üresség közepén lebeg. Kárba veszett a papíros, melyre egyheti megtakarítását áldozta. Előbb az arc körvonalait kellett volna felvázolnia, csak alig bírta kivárni, hogy elkezdhesse.

Néhány percig mozdulatlanul ül a fény és a kép társaságában. Szíve vadul ver; a babaarc figyeli. Vissza kell feküdnie, mielőtt észreveszik.

Mégis előrehajol, miközben nem veszi le tekintetét a tükörről, hogy maga felé húzza a gyertyát. Méhviasz, nem faggyú, gazdasszonya titkos tartalékából csente el. Belemártja ujját a forró viaszba, gyűszűt formál belőle. Azután lágyan cirógatni kezdi a lángot, csak hogy lássa, meddig képes elviselni hőségét, amíg már a szőrpihék sercegését is hallani.

ELSŐ RÉSZ

Valami biztosan lakik e szívben, ami nem mulandó, és az élet több, mint álom.

Mary Wollstonecraft: A svédországi, norvégiai és dániai rövid tartózkodás alatt írott levelek (1796)

Minden, ami szép, öröm lesz örökké:

bűbája egyre terjed; soha többé

nem mehet veszendőbe; hűs lugast

sző körénk, hol üde alvás maraszt,

nyugodt légzés, egészség, édes álom.

Johns Keats: Endümion (1818)

(Somlyó György fordítása)

A SILAS REED-FÉLE ANTIK
ÉS ÚJMÓDI RITKASÁGOK BOLTJA

Silas az asztalánál ül, tenyerén kitömött gerle. A pince békés és néma, akár egy sírbolt, leszámítva lélegzetvételének lassú légmozgását, ahogy felborzolja a madár tollazatát.

Munka közben csücsörít ajkaival, és a lámpás fényében nem is rosszvágású. Harmincnyolc éves létére még teljes a hajkoronája, korai őszülésnek sem adja jelét. Körülnéz a falakon sorakozó felcímkézett üvegedényeken, a tartósított egyedek felpüffedt tetemein. Bárányembriók és kígyók, gyíkok és kiscicák feszülnek tömlöcük átlátszó falainak.

– Most már aztán ne ficánkolj, te kis komisz – mormolja, ahogy fogót ragad, és megfeszíti a drótot a madár karmain.

Szeret beszélni a teremtményeihez, történeteket fabrikálni arról, hogyan kerültek az asztalára. Egy sor képzeletbeli eseményt megálmodott e gerle kapcsán is – csatornán sikló uszályon vagy a Az Odüsszeusz vitorláján fészkelt –, amíg végül kiválasztotta a hozzá illő szerepet, s most kitalált szokása miatt korholja, amiért rá-rátámadt a zsázsaárusokra. Mire elereszti, a madár már mereven ül a fapecken.

– Meg is vagy! – kiáltja, ahogy hátradől, és félresöpri szemébe lógó haját. – Ettől talán majd észhez térsz, s nem kapdosod ki a zsázsát a szegény kislányok kosarából.

Elégedett művével, kivált úgy, hogy aznap reggelre el kellett készülnie, így nem sok ideje maradt az utolsó fázisokra. A művész bizonyosan kedvére valónak találja majd a madarat: kérése szerint mintha reptében dermedt volna meg, szárnyai tökéletes V betűt formáznak – emellett további hasznot remélhet abból, hogy újabb gerleszívvel gazdagította az egyik megsárgult üvegedényt. Kis barna gömbök kerengnek a tartósító folyadékban, arra várva, hogy a kuruzslók és patikusok megfizessék az árukat.

Rendbe teszi a műhelyt, felsöpör és helyükre rakja a szerszámait. Félúton jár a létrán, vállával bökdösi a csapóajtót, miközben a gerlét óvja, amikor meghallja a csengő tüdővészes prüszkölését.

Albie, reménykedik, hisz még korán van, és sorsára hagyja a madarat egy tárlón, ahogy átsiet az üzleten. Azon tűnődik, mit hozhat neki a kölyök. Mostanság egyre szegényesebb zsákmánnyal állít be – féregjárta patkányok és kivénhedt kandúrok szétzúzott koponyával, sőt egy félig elgázolt galamb tömpe karmokkal („Ha tudná, uram, milyen nehéz, mikor az éhenkórászok elhalásszák a javát…”) –, pedig hogy kollekciója kiállja az idő próbáját, valami igazán különlegessel kell teljessé avatnia. A Strandre és a közeli pékségre gondol. Azelőtt szegényes megélhetést nyújtott korpás lisztből készült cipójával, mellyel jobb érzésű ember csak az ajtaját támasztotta ki, ám aztán a pék, akit már az adósbörtön réme fenyegetett, cukorban tartósított epret kezdett árulni, de üvegszámra. A bolt teljesen átalakult, még az útikalauzok se győzik méltatni.

Az a gond, hogy ő is gyakran azt hiszi, megtalálta ezt a különlegesen egyedi portékát, azután végez a munkával, és azon kapja magát, hogy kételyek ostromolják, ennél is többre vágyik. Az általa csodált patológusok és kollektorok – csupa tanult ember és doktor, mint John Hunter vagy Astley Cooper – nem szenvednek hiányt értékes példányokban. Kihallgatta társalgásukat, zölden az irigységtől, az Egyetemi Kollégiummal szemközti fogadókban, ahol az aznapi boncolásokról tárgyaltak. Talán fájón hiányolja kapcsolataikat, de Albie egy napon biztosan, biztosan hoz neki valami – reszket meg a keze – figyelemre méltót. Akkor majd felvésik nevét egy múzeum bejáratára, és minden munkája, minden fáradságos küzdelme elismerést nyer. Elképzeli, amint felkapaszkodik a kőlépcsőkön Fricskával, legdrágább gyermekkori barátjával, majd megtorpannak, amint meglátják a márványba faragott „Silas Reed” nevet. A lány képtelen lesz leplezni büszkeségét, tenyere melegen simul majd a hátára. Ő meg elmondja, hogy ezt itt mind neki építette.

Csakhogy nem Albie az, így minden kopogtatás egyre újabb csalódás. Egy komorna keresi úrnője nevében, aki kitömött kolibrit szeretne a kalapjára. Egy bársonykabátos úrfi a végtelenségig válogat, mielőtt vásárol egyet pillangós brossaiból, melyeket merő szükségből tart. Mindeközben épp csak annyit moccan, hogy eltegye az érméket kutyabőr erszényébe. A látogatók közti néma szünetekben a The Lancet orvosi szaklap egyetlen mondatán rágódik: „Tu-mor az os na-navi-culare ma-manus mentén.” A csengő hangja és az éles kopogások szabják meg élete ütemét. Felette a padlásszoba, alatta a sötét pince.

Kétségbeejtő, gondolja, ahogy körülnéz a szegényes bolton, a létező legunalmasabb tárgyakon, amelyekből épp csak házbérletre telik. A tömegek ízléstelenségére nincs mentség. Legtöbb vásárlója elsiklik az igazi csodák felett, mint az évszázados oroszlánkoponya, a bálnatüdő szöveteiből készült legyező vagy az üvegharangba zárt preparált majom, ehelyett egyenest a pillangós tárló felé indul. Itt állítja ki az üveglapkák közé helyezett cinóbervörös lepkeszárnyakat, melyek függőként vagy egyszerű csecsebecseként használatosak. Haszontalan mütyür mind, gondolja, ők is elkészíthetnék maguknak, ha lenne fantáziájuk. Csakis a képírók és a patikusok fizetnek azért, ami igazán érdekli.

Aztán amint az óra elüti a tizenegyet, halk kopogtatást hall, s hozzá elhaló csengőszót a pincéből.

Az ajtóhoz siet. Csakis egy ostoba kölyök lehet, két penny költőpénzzel, vagy ha mégis Albie, megint egy nyavalyás denevérrel vagy rühes kutyával állít be, ami legfeljebb megfőzni való. Mégis szaporábban ver a szíve.

– Á, Albie. – Kinyitja az ajtót és uralkodni próbál izgatottságán. Beszüremlik a Temze köde.

A tízéves suhanc vigyorogva néz fel rá. („Tíz vagyok, uram, pont, hogy tudom, mert aznap születtem, amikor a királynő hozzáment Alberthez.”) Felső ínye közepén lóg egy szem sárga foga, mint az akasztófakötél hurka.

– Ma egy finom kis példányt hoztam – bocsátja előre.

Silas végignéz az ajtajánál végződő sikátoron: a düledező házak, akár a söntésnél álló részegek, mind a mellette állónak támaszkodnak.

– Ki vele, gyermekem. – Megcsiklandozza a fiú állát, hogy egyértelművé tegye az erőviszonyokat. – Mi az hát? Egy Megalosaurus mellső lába, netán egy hableány feje?

– Az évnek ebben a szakában a Regent Canal túlzottan hideg egy sellőnek, uram, de az a másik lény – az a Mega-mittudomén – megígérte, hogy uramra hagyja a talpát, ha majd feldobja.

– Ez igazán kedves tőle.

Albie kifújja az orrát kabátujjába.

– Igazi drágaságot találtam, nem is válok meg tőle két shillingnél kevesebbért, de azt azér’ előre megmondom, hogy nem olyan üde és friss, mint ahogy uraságod szereti.

A fiú megoldja a zsák madzagját, Silas a tekintetével követi ujjait. Ahogy felszabadul a vadszagúan édes és romlott levegő, az orrához kapja kezét. Sosem állta a halál bűzét; boltja tisztább a patikánál, pedig mindennap ádáz harcot vív a szénfüst, a szőr, a por és a szag ellen. Legszívesebben kibontaná a mellényzsebében tartott levendulaolajos üvegcsét, hogy felső ajkához érintse a száját, de nem akarja elvonni a fiú figyelmét. Albie, akár egy házsártos asszony, a legjobb napjain se képes odafigyelni rá.

A fiú kacsint, a zsákkal birkózik, úgy tesz, mintha élne.

Silas kiprésel egy vigyort, ami üresen játszik az ajkain. Látni se bírja, ahogy ez a süvölvény, ez az utcakölyök incselkedik vele. Visszahúzódásra készteti és eszébe juttatja gyerekkori önmagát, amint anyja öklétől sajgó karjaival a nedves agyagzsákokat cipeli a kőedénygyár udvarán. Önkéntelenül eltűnődik, hogy valóban szakított-e azzal az élettel, ha a fogatlan kis szörnyeteg még most is képes felbosszantani.

Mégsem szól, csak ásítást színlel, de azért résnyire zárt szemekkel oldalt sandít, és leleplezi érdeklődését, amikor nem pislant unottan.

Albie vigyorog, ahogy a zsák mélyéről két halott kiskutya kerül elő.

Legalábbis Silas két kiskutyának véli, ám amikor megragadja a tagokat, csupán egy tarkót lát. Egy nyakat. Egy fejet. A koponya szegmentált.

Levegő után kap, elmosolyodik. Végigfuttatja ujját a fejtetőn, hátha csak valami csel. Albie-tól kitelik, hogy összefércel két kutyát, ha így néhány pennyvel többet sajtolhat ki belőle. Feltartja a kutyakölyköket, látja sziluettjüket a lámpafényben, megnyomkodja nyolc lábukat, gerincük bütykeit.

– Ez már tetszik – pihegi. – Ó, igen.

– Két shilling, uram – szögezi le Albie. – Nem kevesebb.

Silas nevetve húzza elő erszényét.

– Egy shilling az, nem több. És bejöhetsz megnézni a műhelyem. – Albie a fejét rázza, visszahúzódik a sötét közbe és a fejét forgatja. Mintha félelem suhanna át az arcán, ám ahogy jön, el is tűnik, amint Silas kezébe nyomja az érmét. Harákol és megvetően kiköp a macskakövekre.

– Egy árva shilling? Elnézné, hogy éhen vesszek?

De Silas már becsukja az ajtót és ügyet sem vet a dörömbölésre, ami ezután jön.

Nekitámaszkodik a vitrines szekrénynek. Lesandít és megbizonyosodik róla, hogy a kiskutyák még ott vannak, azután úgy szorítja őket a mellkasához, mint egy kisgyermek a babáját. Nyolc szőrmés láb lengedezik ernyedten, mint a rongy. Ránézésre a jószágok az első levegővételt sem élhették meg.

Végre megvan. Az ő cukrozott epre.

A FIÚ

Miután Silas becsapja az ajtót, Albie egy szem foga és az ínye közé veszi a shillinget. Nem másért harap rá, csak mert a nővérétől ezt látja. Megízleli. Édes. Elégedett; nem gondolta komolyan azt a két shillinget, de ha kettőre egyet kap, mi volna, ha csak egyet kérne? Vállat von, kiköp, azután zsebre vágja a pénzt. Vesz magának ebédre egy tányér főtt disznófület, a többit meg odaadja a nővérének, ám előbb még el kell intéznie valamit, s máris késésben van.

Egy másik kenderzsák is fekszik a döglött állatok zsákja mellett, benne a parányi szoknyákkal, amelyeket egész éjjel varrt. Mindig vigyáz, nehogy összekavarja a kettőt. Néha, amikor leadja a zsákot a bababoltban, biztosan tudja, hogy mégis összekavarta őket, s ilyenkor nyílként fúródik szívébe az ijedség. Nem szívesen látná Salter asszonyság fanyar arcát, amint kinyitja a féregrágta patkányokkal teli zsákot.

Belefúj apró ökleibe, hogy felmelegítse őket, azután futva eliramodik. Cikcakkban halad az utcákon kifelé ívelő, ingatag karikalábain. Nyugatnak szalad, át a Soho mocskán. Ösztövér szajhák követik futását zavaros tekintettel, ahogy a kivénhedt kandúr nézi a legyet.

Kiér a Regent Streetre, s csak pillantást vet az üzletre, hogy négy guinea-ért teljes fogsort kapni, majd miután nyelvével kitapogatja egy szem fogát, kilő – egyenest egy ló útjába. Az állat megbokrosodik és felágaskodik. A fiú hátrahőköl, és úgy kerekedik felül félelmén, hogy ráförmed a kocsisra.

– Figyelj oda, bugris!

Mielőtt még a kocsisnak esélye lenne visszaszájalni vagy megpattogtatni felé az ostorát, Albie már át is vág az utcán, hogy átlépje Salter Asszonyság Bababirodalmának küszöbét.

SALTER ASSZONYSÁG BABABIRODALMA

Iris végigfut hüvelykjével a miniatűr szoknyák varrásán, kész elpattintani az előbújó bolhákat. Kikapar és megköt egy laza hurkot.

Noha már délre jár, a gazdasszonya még nem kelt fel. Csak az ikertestvére ül mögötte, lehajtott fejjel görnyed varrása fölé.

– Legalább nem bolhás, de azért ügyelj jobban az öltésekre – közli Albie-val. – Tele a város varrónőkkel, akik a lelküket is odaadnák, csak átvehessék a helyedet.

– Jaj, kisasszony, a nővérem elkapta a náthalázat, egész éjjel ápolnom kellett. Napok óta korcsolyázni se jutottam el, ami nem igazság…

– Szegénykém. – Iris körülnéz, de a nővére, Rose csak tovább foglalatoskodik. Lehalkítja a hangját. – Azért azt se feledd el, hogy Salter asszonyság nem hétköznapi ember, hanem maga a vasvillás ördög, akit a legkevésbé sem érdekel az igazság. Láttad már a kinyújtott nyelvét?

Albie megrázza a fejét.

– Villás, akár a kígyóé.

Albie mosolya oly őszinte, oly mentes minden mesterkedéstől, hogy Iris legszívesebben megölelné. Szurtos szőke haja, egy szem agyara, kormos ábrázata – tán egyik is az ő hibája? Egy másik világban születhetett volna az ő családjukba is, Hackney-be.

Betuszkolja zsákjába a következő adag szövetet, újra meggyőződik arról, hogy Rose nem figyel, azután ad neki egy hatpennyst. Azt tervezte, hogy félreteszi új papírlapra és ecsetre.

– A nővérednek, erőlevesre.

Albie habozva mered a pénzre.

– Nem csaplak be – biztatja a lány.

– Köszönöm, kisasszony. – A fiú szeme fekete, mint a tűhegy. Kikapja tenyeréből az érmét, mintha félne, hogy meggondolja magát, azzal kiront a boltból és kis híján felökleli az itáliai kintornást, aki nádpálcájával hessegeti arrébb.

Ahogy elnézi távozását, Iris végre mer levegőt venni. Talán csak mocskos kis csirkefogó, de akkor sem érti, miért árasztja magából a bomlás bűzét.

*

A karcsú Regent Street-i bolt két rivális cukrászat közé ékelődik. A kémény apró hasadékainak hála Salter Asszonyság Bababirodalmát szüntelenül betölti a főtt cukor és az égett karamella illata. Álmában Iris sokszor falja a bonbonokat, az aszalt szilvát, az őzgerincben sült piskótát és a felvert tejszínhabot, vagy épp gyömbérkalács elefánton lovagol el a Buckingham-palotához. Máskor arról álmodik, hogy a fortyogó melaszban fuldokol.

Amikor a Whittle nővérek megkezdték tanoncéveiket Salter asszonyságnál – akiről sosem derült ki, hogy volt-e valaha is férjezett –, Irist egészen megigézte a szalon. Tyúkmelle és Rose himlőhegei miatt arra számított, elzárják őket a pincébe, ám ehelyett mindkettőjüket az üzlet közepén álló aranyozott asztalkához irányították, hogy a kíváncsi vásárlók láthassák munkájukat. Porfestéket és rókaszőr ecsetet kapott, kifesteni a babák lábát, kezét és arcát. Tudta persze, hogy hosszúak lesznek a napok, mégis ámulattal csodálta a falak mentén sorakozó, porcelánbabákkal teletömött ébenfa polcokat. Melegben és világosban lehettek: gyertyák sercegtek az aranyozott tartókban és tűz lobogott a kandallóban.

Most, ahogy nővérével ugyanannál az asztalnál ül, bal kezében egy babával, a jobban egy kibolyhosodott ecsettel, nem győzi magába fojtani ásítását. Azelőtt elképzelhetetlen kimerültség nehezedik rá a keserves munkától, mintha nem is üzletben, de gyárban gürcölne. A téli hidegtől vörös és repedezett a keze, mégsem zsírozhatja be faggyúval, mert akkor az ecset kicsúszna az ujjai közül, hogy elfuserálja a baba ajkait és orcáját. Körülnéz a polcokon, melyek nem ébenfából vannak, csupán feketére mázolt olcsó tölgyből, a gyertyatartókon, melyek aranyfüstje lehámlik a lángok melegétől, és az üzlet legszörnyűbb berendezési tárgyán: a szőnyegen, ahol Salter asszonyság addig járkál fel-alá, amíg szövése ritkásabb lesz az ő hajánál is. A cukrászat émelyítő illata, a szoba levegőtlensége és a babák üres tekintete miatt úgy érzi magát, mintha nem is boltban, hanem sírboltban lenne. Olykor még levegőt venni is fáj.

– Halott? – suttogja ikertestvérének, ahogy felé tol egy dagerrotípiát. A szépia fotográfián egy kislány ül, ölében takarosan összehajtott kezei, mint a galambok. Iris felnéz, amint Salter asszonyság belép az üzletbe és letelepszik az ajtónál. Enyvezett gerinc ropog, ahogy felnyitja bibliáját.

Rose próbálja egy pillantásával elhallgattatni.

Ez kevéske örömeinek egyike, noha még ettől is bűntudatot érez: kitalálni, hogy a gyerekek a dagerrotípiákon halottak-e. Valami megmagyarázhatatlan okból tudni szeretné, hogy gyászfigurát készít-e, amit elhelyezhetnek az elveszett gyermek sírján, vagy játékot egy eleven kislány számára.

Salter asszonyság bevételének tekintélyes része a személyre szabott babákból származik. Ilyenkor télen a hideg és betegség megduplázza terhüket, tizenkettőről sokszor húszra is felszökik a munkaórák száma.

– Érthető és nem kevésbé természetes kívánság – mondaná Salter asszonyság a vásárlóknak címzett megnyerő hangján –, ha emléket kívánunk állítani eltávozott szeretteinknek. Végtére is, amint az a korinthusi levélben áll: „Bizodalmunk pedig van, azért inkább szeretnénk kiköltözni e testből, és elköltözni az Úrhoz.” A lélek talán eltávozott, de ez a baba jelképezi a hátrahagyott földi porhüvelyt.

Nem csekély érzékenység kell annak megállapítása, hogy a képen szereplő gyermek halott-e, Iris azonban megtanult olvasni a jelekből. Olykor egyszerűen megy, a gyermek mintha virágágyon aludna. Máskor egy kellék árulkodik, vagy egy személy, aki a kárpit mögül mozdulatlanul tartja a testet; netán mások is szerepelnek a dagerrotípián, akik elhomályosodnak a hosszú megvilágítási időtől, csak a gyermek rajzolódik ki élesen, tökéletes mozdulatlanságában.

– Él – dönti el Iris. – Elmosódik a szeme.

– Csendet! – lobban fel Salter asszonyság oly hirtelen, mint a gyufa lángja. – Nem tűröm az üres fecsegést. – Iris meghajtja a fejét, és egy árnyalattal sötétebb rózsaszínt kever a baba ajkai közti árnyékhoz. Nem néz fel, nem kockáztatja, hogy Salter asszonyság megint belecsípjen könyökének puha belső felébe.

A lányok egész nap egymás mellett ülnek, alig szólnak, alig moccannak, csak a marhazsírból és kenyérből álló ebéd idejére pihennek meg.

Iris porcelánarcokat fest és átfűzi a hajat a fejbőr apró lyukain, olykor be is süti a felhevített vasakkal, ha a gyermeknek loknija van. Mindeközben Rose tűje úgy emelkedik és süllyed, mint egy hegedűs vonója. Neki kell apróbb, igényesebb részletekkel gazdagítania az egyszerű szoknyákat és ingvállakat, amelyeket az olcsó bérvarrók éjjelente összefércelnek. Apró gyöngyök, fodros ujjak, sujtásos szegélyek, egérorrnyi bársonygombok.

Noha egyformák, az ikrek nem is különbözhetnének jobban. Kislányként Rose mindig kitűnt szépségével, és kincsként őrizgette a tudatot, hogy ő a szüleik kedvence. Húga születési hibája, a torz kulcscsont, ami miatt bal válla kissé előrehajolt, védelmező ösztönt ébresztett benne, ami csak nagy ritkán irritálta Irist. („Tudod, azért nem vagyok nyomorék”, csattant fel, ha Rose ragaszkodott hozzá, hogy minden csomagot ő vigyen, s oly peckesen lépdeljen, mintha azt várná, hogy Iris messze lemarad mögötte.) Perlekedtek is, összevitatkoztak azon, kinek jusson a vacsorából a legnagyobb sült krumpli, ki ugrik messzebbre, kinek szebb a kézírása. A legnagyobb szívtelenséget is könnyen viselték abban a tudatban, hogy minden veszekedést kibékülés követ: egymásba gabalyodva ülnek a tűznél és képzeletbeli virágboltjukról, a Flóráról álmodoznak, ahol minden vázát, minden fali tartót pukkadásig töltenek az íriszek és rózsák.

Aztán amikor a nővérek betöltötték a tizenhatot, Rose elkapta a himlőt, és kis híján belehalt. Saját elmondása szerint ezt is kívánta, amikor meglátta az egész arcát és testét elborító gennyedző hólyagokat, a bal szemére leereszkedő ködös hályogot. A szüntelen vakarózástól bőre hamarosan lilás árnyalatban játszott, és elborították a kráterszerű hegek. Sebhelyek csúfoskodtak még a lábszárán is. „Miért én? Miért én?”, jajveszékelte, és egyetlenegyszer – oly halkan, hogy Iris sosem tudhatta, jól hallotta-e – mintha azt sziszegte volna: „Neked kellett volna elkapnod.”

Most, huszonegy évesen, a hajuk ugyanolyan sötét bronzszínű, csak Rose penitenciaként viseli és előrefésüli a magáét, hogy minél többet takarjon himlőheges bőréből. Iris hosszú, tömött fonatban hordja derékig érő haját, bőre ingerlően sima és sápadt. A lányok már nem nevetgélnek együtt, nem suttognak egymásnak titkokat. Nem beszélnek a virágboltról.

Néha, amikor reggel felébred, Iris rajtakapja a nővérét, hogy üres és rideg tekintettel mered rá, ami megijeszti.

*

Iris érzi, ahogy a szemhéja ereszkedni kezd, oly nehezen, mintha ólomsúlyokat varrtak volna mögé. Salter asszonyság egy vásárlót szolgál ki, hangja tisztán csengő melódia.

– Minden megbízást a lehető legnagyobb figyelemmel teljesítünk… északi gyárakból származó tiszta porcelán… olyanok vagyunk, mint egy család… az én lánykáim tisztességesek, nem úgy, mint azok a tolltűzők ott a Cranbourne Alley-ben… hírből sem ismerik az erkölcsöt… feslett mind…

Iris a combjába vájja körmeit, hogy ébren maradjon. Amint ernyedten előrebukik, azon tűnődik, tényleg akkora szörnyűség lenne, ha néhány percre lehunyná a szemét…

– A mindenit, Rosie – suttogja, ahogy riadtan összerezzen és megdörgöli a karját. – Minek neked tű, amikor ilyen hegyes a könyököd?

– Ha Salter asszonyság meglát…

– Nem bírom tovább – suttogja Iris. – Egyszerűen nem bírom.

Rose hallgat. Egy vart kapargat a kezén.

– Mit csinálnál, ha megszökhetnénk innen? Ha nem kellene…

– Szerencsések vagyunk – mormolja Rose. – Mi mást csinálhatnál? Itt hagysz, elmész bérvarrónak?

– Tudod, hogy úgysem – sziszeg vissza Iris. – Csak igazi dolgokat szeretnék festeni, nem ezeket az élettelen porcelánszemeket, ajkakat, arcokat, és… brrr. – Akaratlanul is ökölbe szorítja a kezét. Ahogy ujjai elernyednek, próbál belegondolni, mekkora fájdalmat okoz a nővérének, de hát nem ő tehet a betegségéről, mégis minden áldott nap ő bűnhődik érte, amikor meg van fosztva mindennemű testvéri gyengédségtől. – Nem bírom itt tovább, Sátán asszonyság bugyrában.

Az üzlet túlsó felében Salter asszonyság feje oly élesen fordul el, akár egy bagolyé. A homlokát ráncolja. Rose összerezzen és megböki magát a tűvel.

Az ajtó becsapódik a huzattól. Iris a szemét erőlteti, ahogy próbál átlátni a szurtos üvegtáblákon. Hintók gördülnek tova odakint, elképzeli a meghitt kényelmükbe burkolózó úrhölgyeket.

Beharapja az ajkát, leráz egy kis kék porfestéket, azzal újra belemártja ecsetét a vizesüvegbe.

KUTYAKÖLYKÖK

– No, ti rosszcsont kis kölykök. – Silas fekete haja előrehull, ahogy elfoglalja helyét a pincében álló asztalnál. – Sajnálom, hogy ez lett a vége, de ha nem dézsmáljátok meg Cook marcipánját, minden másként alakult volna. – Nevet, tetszik neki a kitalált történet, közben felsorakoztat három különböző méretű sebészkést. Az összenőtt kutyakölykök hasukkal felfelé fekszenek előtte.

Először arra gondolt, hogy tartósítja a jószágokat, most mégis inkább két preparátumot készít: a bundát kitömi, a csontvázat egybeilleszti. Amikor majd felépíti márványfalú múzeumát, a kitömött bőr és a csontváz a bejárati kapu két oldalát foglalja majd el, hogy a stukkóoszlopok ott őrködjenek felettük.

Megtörli homlokát, mely a novemberi hideg dacára verítékezik. Megmozgatja ujjait. Fagyosnak érzi kezében a legnagyobb sebészkést.

Kis bemetszést ejt a bal oldali kiskutya hasán, majd egyenletes erővel hámozni kezdi bőrét. Lélegzete fütyülve tör elő fogai közül. Vigyáz, nehogy átbökje a feszülő lila hártyába csomagolt szöveteket és az alattuk megbúvó belső szerveket. Egy hüvelyknyit elmozdul balra, hogy a kutyák a lámpafény tócsájába essenek, azután lefejti a kutyabőrt, ameddig csak tudja; nem messze torpan meg a puha mancsoktól és a rombuszforma négylyukú orrtól. Az árnyak nehezítik a kívánt pontosság elérését, ezért csak lassan halad, az utolsó vágásoknál már a legkisebb késre vált. Mire odakint beszürkül, egy darabban sikerül leválasztania a bőrt.

– Az a sok vendég, akinek nem jutott marcipán a melegházi gyümölcséhez és tejszínéhez. Ebadta kölykei. – Elképzeli őket kifogástalanul kitömött állapotban. Ha Gideon látná, mennyit fejlődött az azóta eltelt tizenöt évben… de inkább száműzi fejéből a gondolatot. Eltökéli magában, hogy kiélvezi ezt a pillanatot, amikor a tetemben rejlő lehetőségek még igézetesek, mielőtt a reménység megfakul. Amikor izgatottsága még ugyanolyan eleven, mint amikor megtalálta az első koponyáját.

– Sétáljunk egyet – szólt aznap Fricskának, ahogy együtt jöttek el a fazekasműhelyből, de valami érthetetlen ok miatt mégis egyedül kötött ki a néptelen vidéken.

Ekkor botlott bele a róka bomló tetemébe. Eleinte utálkozott és befogta az orrát, ám utána már látta, hogy a bundája éppoly vörös, mint Fricska haja. Tökéletesnek és törékenynek találta azt a rókát, minden apró csontja összetett kirakójátékba illeszkedett. Egykor élt és lélegzett, most azonban a fura határmezsgyén létezett, szépség és borzadály között. Megérintette koponyáját, majd a sajátját.

Mindennap meglátogatta, figyelte, hogyan lesz a férgek martaléka: bőre semmivé foszlott, és fehér vázának szövevényes struktúrája úgy bomlott ki előtte, mint egy temetővirág. Minden alkalommal újabb részletekre lett figyelmes – a combcsont meglepő vékonyságára, a koponya csipkeszerű hálójára. Ha megpöckölte a körmével, üresen kongott. Miután a dögevők minden húst eltakarítottak a koponyáról, rongyba csomagolta és magával vitte.

Azon a nyáron, amikor bőrére vastag kérget vont a por és veríték, átfésült minden fűcsomót, minden buckát, minden cserjést és folyópartot, mígnem tizenöt koponyával lett gazdagabb. Csapdákat állított és lándzsahegyet faragott a fűzfaágak végébe; vénségtől lelassult nyulakhoz lopódzott és a csupasz kezével préselte ki belőlük a szuszt. Az első percben kapartak és rugdaltak – ő pedig velük együtt visszatartotta a lélegzetét –, azután elernyedtek, a biztonság kedvéért mégis tovább szorongatta őket.

Mily takarosan elrendezte a koponyákat! Eleinte azt hitte, beéri öttel vagy tízzel, de még több kellett. Minden példány boldogabbá és izgatottabbá tette, mint az előző – s most ölébe hullt ez a kincs. Ez a szőrös, pókszerű bestia, melyhez foghatót éretlen fiúként elképzelni sem tudott, és amilyennel emberi számítás szerint soha többé nem találkozik.

Ennél több munkát aznap már nem képes elvégezni, és tapasztalatból tudja, hogy csak tönkretenné a preparátumot, ha szünet nélkül folytatná. Lassan öt óra; nagyot ásít, a pihenés mellett dönt. Bádogvödörbe helyezi a megnyúzott kölyökkutyákat. Később, ha majd lefőzte a húst, összeállítja a csontvázat csipeszével, ragasztójával és cérnavékony huzalával.

Felkapaszkodik a létrán az üzletbe, majd a lépcsőkön a padlásra. Ahogy felhúzza hálóingét, vet egy pillantást az ágy melletti polcon sorakozó kitömött egerekre. Mindet parányi kis ruhácskába öltöztette.

Kézbe vesz egy háziegeret. Megsimogatja szövetszoknyáját, a legvékonyabb fonalból kötött sálját, a mancsában szorongatott apró tányért. Visszateszi a polcra és eloltja a gyertyát.

Félálomban hallja meg a kopogtatást.

Fejére húzza a párnáját.

A kopogtatás távoli égzengéssé tompul.

– Silaaaas!

Felsóhajt. Mire fel ez a türelmetlenség! Még szerencse, hogy nincsenek szomszédok, akiket felzavarhatna. Hát nem ért a „Zárva” táblából?

– Ouvrez la porte!

Felnyög, felül, kabátot és nadrágot kerít, imbolygó fényű gyertyát gyújt, és vállával utat tör a szűkös folyosón.

– Je veux ma colombe!

– Mr. Frost – nyitja ki az ajtót. Festékpettyes rongyokba öltözött, magas, vékony férfi mered rá. Mintha fura, delejes erő sugározna belőle, felsőbbrendűség és mérhetetlen önbizalom keveréke, melynek láttán sosem tudja eldönteni, hogy a kedvére tegyen-e vagy inkább mélyen megvesse. Louis elmosolyodik.

– Lám csak! Tudtam, hogy itt érem. A gerlémért jöttem, ha ugyan nem rebbent el ijedtében. – Nem vár választ, csak rárivall a sikátorban kirajzolódó alakra és magához inti. – Ide, itt vagyok! Késve, mint mindig.

Lassan lehull az éj, Silas csak nehezen ismer rá a férfira, aki a zöldséghéj és salakpor bűzölgő halmait kerülgetve feléjük kocog. Ahogy közelebb kerül, arca felsejlik lámpájának fényében. Johnnie Millais. Olyan vézna, hogy kiaszott gebére emlékeztet.

– Te jó ég, Louis, hát mi történt a ruháddal? A kutyámra nem adnék ilyen göncöt…

– Én is örülök neked, Millais, mint szokásosan. – Louis hívatlanul belép az üzletbe, még a csizmakaparót se használja.

– Nagy szerencse, hogy még nyitva van – követi Millais, és Silas nem mond neki ellen.

– Silas preparálta a gerlémet. Hol van hát? – Louis két kézzel megemeli az oroszlánkoponyát és úgy tesz, mintha Millais felé dobná. – Rrr! – morog hozzá.

Silas megfeszül. Azt kívánja, bár lenne mersze kérni, hogy tegye le, ám ehelyett lefoglalja magát azzal, hogy előszedi a gerlét a tárlóból.

– Isten az égben! Ez fenséges. Épp ilyenre gondoltam. – A művész tovább lelkendezik, miközben átveszi és megsimogatja a madarat. – Bár a modelljeim ülnének ilyen nyugodtan. – Egy guinea-t nyom Silas tenyerébe, kétszeresét a kialkudott árnak. – Máskülönben, Millais, elkélne egy egér a Marianád sarkába. Lendületet vinne abba a csupasz foltba. – Farkánál fogva leemel a polcról egy kitömött egeret. – Ezt is elviszem.

– Sérülékeny… – próbálkozik Silas, de Louis mintha meg se hallaná, csak fejjel előre betuszkolja tarisznyájába a madarat és az egeret.

Silas elnézi a két férfit, amint eliramodnak a szűkös közben. Louis keze Millais vállán, minden harmadik lépésnél szökellnek egyet. Lámpásának fénye kirajzolja Louis bokáját, fehéren villanó csuklóját. Fricskára emlékezteti, az érintésre, amit több mint húsz éve nem érzett.

Miután belevesznek a sötétbe, Silas körülnéz kis boltjának alacsony mennyezetén és csorba tárlóin, melyeket legjobb képessége szerint mázolt le. Ajkai lefelé görbülnek.

– Többé nem ugraszthatod meg a zsázsaárusokat – mormolja maga elé. – Az új gazdád nem örülne.

A FESTŐ

Korábbi álmossága dacára Iris nem tud aludni. Az égett cukor szagától megfájdul a feje, egy kiálló lószőr a matracon keresztül is szúrja a combját. Fészkelődik, előhúzza vézna karját az ágytakaró alól, és hagyja lehűlni. Próbál arra összpontosítani, hogy mozdulatlanná és békéssé váljon, lélegzetvétele egybeessen a nővéréével, de az elméje így is megkísérti. Festeni akar. Elképzeli a Winsor & Newton vízfesték karcsú fémtubusait, a keverésükre szolgáló osztrigahéjat és saját cobolyszőr ecsetjeit, amelyeket félévnyi keserves spórolás árán vett.

Megböki nővérét.

– Még nem is láttam arapapagájt – mormolja Rose, ebből Iris tudja, hogy békésen aludni fog, amíg a Szent György harangja ötöt nem kongat. A falon át hallja Salter asszonyság hortyogásának lokomotívot megszégyenítő zúgását és fütyülését. Mélyen alszik az éjszakára bevett laudánumtól, az angyalok trombitája sem ébresztené fel.

Amikor már nem bírja tovább, lehányja magáról a takarót. A hajópadló nyikorog csupasz talpa alatt, de a gondosan olajozott retesz könnyen mozog. Fura késztetést érez, hogy felkacagjon, de szájára tapasztott tenyerével magába fojtja az ingert.

Ahogy kisurran a folyosóra, hálóingét könnyed szellő borzolja. Salter asszonyság ajtaja résnyire nyitva, lámpásának fénye viaszos sárgán vetül a padlóra. Gyomorsav bűze terjeng. Iris biztosan tudja, hogy Salter asszonyság kórságát nem annyira enyhíti, mint inkább fokozza az éjszakára beszedett töméntelen mennyiségű pirula: „Édesanyák barátja” az emésztési bajokra, „Dr. Munro Ártalmatlan Arzéntartalmú Bőrpirosító Ostyája” a pörsenések leplezésére. Belefáradt már a hányástól merev szőnyeg csutakolásába, bőre ég a tömény ecettől. Még inkább belefáradt abba, hogy elviselje Salter asszonyság ütlegeléseit ama napokon, amikor érzékcsalódásai alaptalan meggyőződéssé szilárdulnak, hogy két kis lotyót fogadott az otthonába, Irist pedig csak egy hajszál választja el attól, hogy megadja magát az őt ostromló patás ördögöknek.

Bár patkánymérget is keverne a patikus az orvosságába, gondolja, amint lábujjhegyen lefelé lopódzik a lépcsőfokok szélén, ahol a leghalkabban ropognak.

*

Az alagsori kamra apró és szűkös, a nyirkosság kiütközik a falakon. A penészes vakolat bűze még a cukor aromáját is kirekeszti.

Iris a sarokban álló, nyitott szekrényhez lép. A polcokon kosarak, tele festetlen babakarokkal, -lábakkal és -fejekkel. Egy jutazsákban emberi haj, amit délnémet parasztok fejéről nyírtak le – ez utóbbit emeli meg, hogy elővegye az alatta rejtegetett festékét és eszközeit. Az asztalhoz viszi őket, leül.

Az arc éppoly aránytalan, mint ahogy emlékezett rá. Először elönti a kétségbeesés, hogy nem elég jó, soha nem is lesz, ám ahogy közelebb hajol, kezdi örömét lelni a határozott vonásokban, néhol a csúcsfényekben is. Bár ne lebegne a fej oly céltalanul a papíros tetején, bár lehorgonyozhatná valahogy. Nem szívesen vágná fel a papírost, elég apró így is. Talán valahogy még megmentheti, ha betölti az üres teret.

Hálóingének nyers anyaga – fehér flanel, a hónaljában sárga foltokkal – kaparja a nyakát. Mielőtt még tudatosulna benne, mit tesz, feláll és kibújik belőle. Alakja, ahogy felvázolja a gyertyafény, sápadt és csillámló, mint egy halacskáé.

Egy pillanatra elképzeli megingathatatlan erkölcsű szülei berzenkedését, ha most látnák, ám tőlük nem kell tartani – annál riasztóbb a gondolat, mennyire kiábrándulna belőle Rose, vagy ami még szörnyűbb, milyen hagymázas lázálom válna valóra Salter asszonyság fejében, ha a laudánumtól kábultan betoppanna. Mi mindennek elmondaná! (Céda! Perdita!) Könnyen elveszthetné az alkalmazását, s vele évi húsz fontot, de nem soká időzik e sötét gondolatnál, inkább összekeveri a festéket. Combjával hidegnek érzi a széket.

Újra a tükörre mered, s ezúttal engedi tekintetét lefelé kalandozni, kemény kis bimbókban kicsúcsosodó apró melleire. Beharapja az ajkát. Deformált, és mégis… talán benne is megvan a szépség szikrája.

Azelőtt utálta eltorzult kulcscsontját, amely élesen kiálló szögben forrt össze, miután a születésekor eltört. Nemigen befolyásolta a tartását, az utcabéli kölykök mégis kicsúfolták („Itt jön a púpos”), míg nővére alig érezhető szánakozással verte vissza őket, megkockáztatván a haragjukat („A rút ikrek”). Az elmúlt években kezdte csak elfogadni, mint elválaszthatatlan részét, amin akkor sem változtatna, ha tehetné. Az biztos, hogy a taligásoknak nem szegi kedvét. Néha még a derekát is próbálják elkapni, ahogy elhalad előttük. „Mit szólnál egy gyors fuvarhoz?”, vagy „Úgy látom, a kocsirúdra fáj a fogad”. Ilyenkor megkeményíti a vonásait („Csak nem beteg, kisasszony? Adjak rá orvosságot?”), elfurakodik mellettük, és ügyet sem vet kurjongatásukra. Rose, akit nem gúnyolnak, nem tapogatnak és nem kívánnak, csak leszegi a tekintetét, ezért Iris ilyenkor átkarolja a vállát és emlékezteti rá, mennyire gyűlöli az ilyen tolakodó figyelmet.

Sejti, hogy egy napon muszáj lesz bátorítania valamelyik fiút, amikor megáll a bolt küszöbén és kezében gyűrögeti a sapkáját, mert a házasság lehet az egyetlen kiút – még ha nem is tudni, hová. Elvégre már huszonegy éves, szépsége nemsokára összeesik, mint a felvert hab. Szülei írtak is neki egy hordárról, aki szívesen megismerné, de ő inkább kerüli a vele való találkozást.

Hanem Rose. Neki sosem lesz senkije; ő is csak legfeljebb abban reménykedhet, hogy jó házasságot köt, és ily módon támogathatja. Elhagyni a nővérét… nem tudja, hogy képes lenne-e rá. Ikrek, szoros kötelék fűzi őket egymáshoz, amit a ragály egyszerre font még szorosabbra és oldott meg. Amikor még gyermekek voltak, és Iris egy széndarabbal rajzolt mindenféle papírosra, amit csak talált – a vaj csomagolópapírjára, újságkivágásokra, lefoszlott tapétára –, nővérét lenyűgözte, ahogy vonalai visszatükrözik a világ formáit. „Rajzold le azt az ollót!”, parancsolt rá, ő pedig engedelmeskedett. „Rajzolj nekem egy elefántot!”, csakhogy sosem tudott rögtönözni. A nővére ma már elfordul tőle, ha megpróbálja felvidítani a firkáival.

Félresöpri a gondolatot, kikeveri a kellően rózsás színt a mellek által vetett árnyakhoz. Végigfuttatja ecsetét a papíroson, figyeli a virágokat bontó vízfestéket. Úgy érzi, uralja testét, mintha újra egyedül az övé lenne, nem pusztán eszköz Salter asszonyság számára, hogy felsikálja a padlót, sem napi emlékeztető Rose-nak, hogy mivé válhatott volna. Belereszket valamibe, ami lehet a szégyenkezés, az elégtétel, vagy akár a hideg is.

Meredten nézi a derekát. Lehetetlenség elképzelni, ahogy egy férfi durva keze megmarkolja. Ráfekteti tenyerét, átsiklik a mellére és megragadja. Összerezzen, és visszatér a festéshez.

Sosem faggatta Rose-t arról, amit Charlesszal, „az udvarlójával” művelt, amikor kileste őket, pedig a nővére eleinte csak róla tudott beszélni, miközben mérhetetlen büszkeséggel mutogatta a tőle kapott ajándékokat: a csokoládés bonbonokat és a sárga kanárit (ami felröppent a kéménybe, és elpusztult). Tizenöt évesek voltak, Charlesnak kellett volna Rose-t megszabadítania az élet taposómalmából, hogy szerény marylebone-i háza kicsinosított ifjú úrnőjévé tegye. Charles vele is összebarátkozott, azt ígérte, kölcsönöz némi pénzt, hogy saját üzletet nyithassanak, ha majd ő és Rose… Itt hagyta kicsengeni a hangját, csupán sejtette a leendő frigyet. A képzeletükből kipattant virágbolt, ím, kézzelfogható valósággá vált, és Irisnek még arra is volt gondja, hogy kipuhatolja nővérénél, nem zavarja-e a rávetülő figyelem, amikor az úriember őt is befoglalja a közös életükről szőtt ábrándokba.

A férfi mindig vasárnap, a szüleik távollétében látogatott hozzájuk. Rose ilyenkor ráparancsolt, hogy maradjon az emeleti szobában, ám egyik délután összekülönböztek, Iris pedig egyszeriben nehezményezni kezdte, hogy a nővére elzárva tartja, és nem avatja be a titkaiba. Az ajtóhoz lopódzott, és bekémlelt a kulcslyukon. Figyelte, ahogy a férfi leült és magához vonta a nővérét, ahogy felhúzta a szoknyáját és megoldotta saját nadrággombjait. Annyi ideje se maradt, hogy levegő után kapjon, Rose máris meglovagolta a férfit, begyakorolt ütemben emelkedett és süllyedt az ölében. Elborzasztotta és megigézte ez a látvány, képtelen lett volna elfordítani a tekintetét a férfi kéjesen eltorzuló arcáról, nővére tejfehér combját markolászó kezéről. Egy pillanatra azt kívánta, bár az ő alsószoknyáit rántanák fel, bár az ikertestvére leselkedne itt a kulcslyuknál. Minden olyan rettentő könnyedén és egyszerűen ment abban a faszékben, amit még a nagyapjuk faragott.

Máig nem derült ki, honnét tudta meg Charles, hogy Rose elkapta a himlőt. Másnap, ahogy a kelések elborították Rose egész arcát és testét, Iris beengedte a férfit a hallba és átvett tőle egy levelet. „Örülni fog, hogy meglátogatta – hazudta. – Csak hurutos köhögés gyötri, nemsokára jobban lesz”, a férfi azonban alig szólt és sietve távozott. Nővére nem szerelmes levelet kapott. A férfi véget vetett a kapcsolatuknak, s vele nővére féktelen kacagásának és bizalmasan elsuttogott titkainak. Amikor Rose ráförmedt, hogy takarodjon a szeme elől, Iris felkapta a faszéket és a falhoz vágta.

Váratlan hang. Nehéz léptek.

Annyira elveszik az emlékeiben, hogy riadalmában az asztalra borítja a zavaros festővizet.

A képre veti magát és megmenti, mielőtt még a terjengő tócsa elérné. A léptek elhalnak.

– Isten az égben – mormolja. Kezével takargatja csupasz melleit és megkönnyebbülten felnevet. Milyen ostoba! A hang csakugyan közelről jött, oly hangosan, hogy biztosan tudta, egyedül Salter asszonysághoz tartozhat, pedig csak a cukrászat inasai tértek vissza valami filléres vásári mulatságból.

Miután elkezdi felitatni a vizet, felfigyel a babafejre. Szitkozódik. Az üvegből loccsanhatott rá a víz, ahogy leesett. A szürke vízfolt véraláfutásként terjeng az arcon.

– Jaj, ne… – Felveszi a fejet és hálóingébe törli. Órákba telt megfesteni. Egyre erősebben és erősebben dörzsöli, megköpdösi mindkét orcáját, de ez sem használ. A folt eltávolíthatatlanul beszennyezi.

A fogát csikorgatja, vadállati morgás tör fel belőle. Belegondolni is, hogy csak valaki elsétált odakint! Most – néz ki a rácsos ablakon és dönti el, hogy éjfél is rég elmúlt – végiggürcölheti az egész éjszakát, amíg megfest egy másik arcot.

Magára veszi hálóingét, hirtelen belémar a pince minden hidege. Rá sem néz a képére. Obszcén.

Elfogja az ismerős érzés, hogy van benne valami alapvető rosszaság, mint egy daganat, amit nem lehet kivágni. El kéne pusztítania a festményt, odatartani a papíros szélét a gyertyalánghoz.

Mégis feláll és a kosár alá rejti, mielőtt elővesz egy újabb színtelen babafejet.

A VILÁGKIÁLLÍTÁS

Szombat reggel van, zúgnak a harangok. Az elmúlt két hétben Silas olyannyira elmerült a kiskutyák csontvázának felépítésében, hogy szikkadt tésztán és híg sörön élt. A Delfin forró vajas brandyjére vágyik. Vet egy pillantást az időre; a hely még órákig nem nyit ki.

– Ó, a csudába. – Úgy dönt, a várakozást megkönnyítendő ellátogat a világkiállítás építési területére. Nem tudja biztosan, mit érez vele kapcsolatban – hogyan nőhet fel kicsiny üzlete a valaha volt legnagyszerűbb múzeumhoz? A magamutogató kolosszus mintha csak azért épülne, hogy elhomályosítsa erőfeszítéseit, mégis azon kapja magát, hogy szinte hetente felkeresi, miközben alig várja, hogy elkészüljön.

A sikátor a szokott módon néptelen, csak néhány iszákos hever a mocskos kanálisban, egyikük a saját okádékában és vizelettől szennyes nadrágban. Silas egy pillanatig meredten nézi őket. A férfi arca és alakra szinte kiköpött Gideon, de persze nem lehet az. Orrához szorítja zsebkendőjét és az átjáró falához préselődik, ahogy elaraszol mellettük.

Gideonnal még 1835-ben találkozott, miután Londonba került. Akkoriban szűkös holborni társbérletében, egyetlen, kitömött állatokkal és koponyákkal telizsúfolt szobában lakott. Abban a reményben költözött a nagyvárosba, hogy Stoke szalonjain túl is megismerteti nevét, de Fricska eltűnése után amúgy sem lett volna értelme maradni. Úgy hallotta, a fővárosban élő sebészeket és medikusokat egyszerűen lenyűgözik a boncolás és tartósítás módszerei.

Nem esett nehezére megtalálni az Egyetemi Kollégiumot, ahol minden délután a korlát vasrúdjai mögül nézte, amint a méltán elismert sebészek át- meg átkelnek a makulátlan zöld téren, mielőtt a súlyos ajtók döngve becsapódnak mögöttük.

Éjjelente a fedett kerengő környékén őgyelgett abban a tudatban, hogy nemsoká megérkeznek a holttestek, bár hogy honnét, nem igazán értette. Így is lett: némi várakozás után mozgolódás támadt a négyszögletű udvar túlsó felén, ló nyihogott és elsötétített kocsi érkezett, fadeszkáin a leplekbe burkolt rakománnyal. Ilyenkor közelebb araszolt és a nyakát nyújtogatta, hallani akarta, miket mondanak róla.

Gideon az egyik délután környékezte meg. A zömök medikushallgató a kiváltság légkörét árasztotta. Ő mesélt neki a boncteremben tárolt preparátumokról: üvegedénybe zárt daganatos tüdőkről, szifiliszesek sorba rakott koponyáiról, fejszecsapással megcsonkított agyakról, viasszal megfestett és virágként szétbomló idegrendszerekről.

– Értelemszerűen azért gyűjtjük e mintákat, hogy megértvén az életet, igyekezzünk azt meghosszabbítani. Az ön érdeklődése a tartósítás iránt más természetű, noha nem kevéssé érdekes…

Silas büszkén kihúzta magát, s ahogy teltek a napok, Gideon mind gyakrabban kereste a társaságát. Kiszedte belőle a kollekciójával kapcsolatos részleteket. A korlátnál osztotta meg vele a verebeken, patkányokon és mezei egereken végzett kísérletei részleteit, még abba a tervébe is beavatta, hogy egy múzeum által reméli halhatatlanná tenni a nevét. Nem tudta, mikortól váltak barátokká; a pillanat talán ünneplés után kiáltott, mégis anélkül múlt el, hogy ráeszméltek volna.

– Úgy vélem – jegyezte meg Gideon, amikor számtalan értekezésüket követően Silas meglepte egy kitömött vörösbeggyel –, hogy legfigyelemreméltóbb tulajdonsága a csőr sajátos görbülete, aminőt természetes közegében sosem látni. – Bajsza megrebbent, ahogy keze mögé rejtette csodálatát. – Igazi tudományos kuriózum. Ami azt illeti, még ilyen suta testtartással se találkoztam másutt. Csoda, kész csoda.

Silas legszívesebben felkacagott volna. Gideon, a medikushallgató, egy igazi úriember lenyűgözve szemlélte a munkáját. Egy ilyen barát, aki szinte minden délután szót váltott vele, ha csak futólag is – felért egy megtiszteltetéssel.

Ezt követően már vette a bátorságot, hogy kérjen tőle „valamit a gyűjteményébe”, Gideon pedig bizalmasan a tudtára adta, hogy már talált is egy ritka kincset a számára, amivel nevet szerezhet magának.

– Egy ilyen példányért még Frederik Ruysch is cigánykereket hányna a sírjában – suttogta, amikor végül átadott neki egy kis szövetzsákot. Felsőajka idegesen megrándult.

Silas kiszámított nyugalommal vette át és kezdte szétbontani, miközben máris elképzelte, amint egy fogadóban összeülnek és suttogva kitárgyalják a lelet fontosságát. Súlya alapján éppúgy lehetett egy szív, mint…

– Ne – fogta le a kezét Gideon. – Várjon, amíg hazatér. Túlságosan ritka kincs. Ha a tanáraim megtudnák, hogy odaadtam…

– Mennyi? Túl sokat nem engedhetek meg magamnak.

– Eszébe se jusson ilyesmi. Azok után, hogy ennyi… – Gideon itt pillanatnyi szünetet tartott – …örömet leltem a társaságában.

– Nem is tudom, hogyan köszönjem meg.

– Kiállítaná a híres-neves múzeumában? Ha majd megnyit?

– Hogyne! Hogyne!

Silas mosolyogva bólogatott, s bármennyire furdalta a kíváncsiság, tartotta magát Gideon kívánságához: hazaszaladt zsákmányával, miközben kapkodva kerülgette az útját keresztező hintókat.

Végül becsapta maga mögött az ajtót, elfordította a kulcsot és feltépte a zsák szövetét.

Félig megrágott csirkecomb lapult benne, két túlfőtt répa társaságában.

Be kellett harapnia az ajkát, hogy el ne sírja magát, amikor végre megértette a maró gúnyt, mely ott lapult minden egyes megjegyzés, minden egyes bajuszrándulás mögött.

*

Mielőtt még kitűzhetné a célt, fáradtságtól sajgó lábai maguktól a Hyde Parkhoz vezető gyalogutat választják. Körülnéz és ráeszmél, hogy semmire sem emlékszik az idevezető útból, elméje teljesen kiürült a két iszákos látványától. Ismerős érzés ez: amióta csak az eszét tudja, el-elnyeli az emlékeket, akár egy dagerrotípia, mielőtt kitennék az ólomfüstnek. Megrázza magát, de a képek ettől sem tisztulnak ki.

Nem mintha bármiért nyugtalankodnia kéne. A levegő itt nem olyan áporodott, és dalolnak a madarak. Jelen van a szépség. A csontvázzá aszott fák nyári levélpompájuk nélkül is tetszetősek, halott ágaik csontokként ropognak. Egy férfi könyökével meglöki, elnézést kér, ő pedig halad tovább, követi a tömeget a világkiállítás építkezési területe felé.

Gyakran eljön, hogy tanúja legyen a munkának, megfizeti a szerény összeget, amiért a cölöpkerítésen belülre engedik. Nem érti, hogy egy év elteltével miért bontják majd le az egészet. Mi értelme egy múzeumnak, ha nem az, hogy örökre megőrizze kincseit? Ahogy felnéz a vázra, az égbolt előterében sötét dögkeselyűként kirajzolódó sok emelőre és csigára, szinte érzi, hogyan megy egyre összébb. Óriási. Összegyűjteni és bemutatni az ipar, a kereskedelem, a formatervezés, a tudomány megannyi eredményét – több mint százezer kiállítási tárgyat, mint olvasta –, egyetlen gigászi üvegtető alatt! Nem csoda, ha csak kapdossa a fejét, ha azt se tudja, hová nézzen. Az sem meglepő, hogy a Punch már meg is találta a ráillő ragadványnevet: Kristálypalota.

Körötte mindenfelé zajlik a munka. Egy műszakvezető utasításokat vakkant a vaskos köteleknek feszülő embereknek, mások ostort pattogtatnak az igáslovak véres oldalán. Gőz zihál az égre. A lassan formálódó kereszthajó roppant mellkasa meginog a szélben.

Bár tőle is kérnének egy kiállítási tárgyat a művészeti szekcióba, ám mind ez idáig senki sem környékezte meg. A leveleire sem válaszolnak. De miért nem? Miért nem veszik komolyan a kollekcióját?

Próbálja félresöpörni a hálóként ráboruló sértődöttséget, de öklei máris megfeszülnek. Alacsonyan úszó fellegek örvénylenek felette. London fekete tüdeje feltelik és leapad. Lovak bőgnek.

Majd megkétszerezi az erőfeszítéseit. Keményebben gürcöl, tovább marad fenn, és egy napon talán ennél is fenségesebb múzeumot alkot.

Látja, ahogy egy kölyök piros zsebkendőt ragad ki egy kis úrhölgy kistáskájából, aztán eliramodik. Ahogy tüzetesebben is megnézi, felismeri kócos lenszőke haját. Ismerőssége balzsam sebeire, emlékezteti, hogy nincs egyedül ebben a gomolygó forgatagban. Elmosolyodik és felkiált:

– Albie!

A fiú nem hallja. Azután megérti: elkapták. A lány keze csuklójára feszül, a piros zsebkendő ernyedten lóg ujjai közül. Még egy kupac trágyán is elcsúszik, úgy siet, hogy Albie megmentőjeként lépjen fel és kikönyörögje a kis úrhölgytől, ne értesítse a hatóságokat – amikor meglátja, hogy Albie kacag.

Gondosan tanulmányozza a lányt. Magas, akár egy férfi, vörös haja takaros kontyba rendezve. Fricska? Felnőtten, nőiesen? Az nem lehet. Ez a lány alig észrevehetően balra görnyed.

Mintha csengetnének egy öreg házban. Bőrén érzi a drót feszülését, amint egyre mélyebbre követi az épületbe, keresztül falakon és padlókon. Megigézetten áll, ahogyan a remegő szál egyre újabb csengettyűket léptet működésbe.

Nem tudja mire vélni az érzést.

A ZSEBTOLVAJ

Albie leguggol a Hyde Park egyik árkában. Ahogy a hátát púposítja, a feneke két fehér holdkorong. Csapatnyi férfi halad el mellette, egyikük megtorpan, gúnyosan elfintorodik, és felé hajít egy ágat.

– Szakadj meg, véres hurka! – rivall rá Albie, mielőtt egy tölgyfalevéllel megtörli ülepét és felhúzza a nadrágját. Ürüléke gőzölög a hidegben. Ugyanazzal a kíváncsisággal méregeti, mint a testének minden salakját. Honnét tudja a füle, hogyan állítsa elő azt a fanyar ízű narancssárga faggyút? Honnét tudja az orra, hogyan készül az a nyálkás kátrány, amit a kabátujjába fúj?

Két bottal felkaparja a trágyát, és a távolodó férfiak után hajítja. Csuklik a nevetéstől, ahogy szétrebbennek, azután eliramodik a tömeg felé.

*

Remek nap ez arra, hogy összeszedjen ezt-azt, bőven megéri, hogy lenyúzta bőrét a cölöpkerítésen. A tömeg figyelmét teljesen leköti a nagy palota építése, a megfeszülő kötelek, az ujjongások és szitkok. Nem tudja, mire lesz jó az építmény, de különösebben nem is érdekli, csak meredten nézi a fémvázat, ahogy magasan a szilfák fölé tornyosul. A terep alig több latyaktengernél, amit a vasakkal és állványokkal megrakott súlyos kocsik kerekei köpülnek. Elképzeli magát, amint visszatér, miután az üveglapokat is beillesztik, és elhajít feléjük egy méretes téglát, csak hogy lássa a jómódú emberek döbbenetét.

Itt-ott lebukik, tűként fűzi át magát a hatalmas tömeg szövetén. Műkeze gondosan a kabátujjába bujtatva, míg az igazit arra használja, hogy kiszabadítsa a zsebekből a lazán lógó selyemkendőket. A gyöngy karkötőket és fénylő ezüstláncokat a helyükön hagyja. Noha a világért sem vallaná be, retteg attól, hogy kényszermunkára ítélik – felrakják a gyarmatokra tartó első hajóra, és hátra kell hagynia a nővérét.