Szűcs Ádám

A JÁTÉK NEVE:

BUDAPEST

Szöveg © Szűcs Ádám, 2022

© Central Kiadói Csoport, 2022

ISBN 978-963-324-955-0 (papír)

ISBN 978-963-614-167-7 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Felelős szerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztő: Vereckei Andrea

Korrektor: Cseri Mária

A borítót készítette: Cserkuti Dávid

E-book: Scriptor Kft.

A könyv szereplőit sok esetben valóságos budapesti személyek ihlették,

ám jellemük és tulajdonságaik részben a fantázia szülöttei.

Bármilyen teljes egyezés a valósággal a véletlen műve.

1.

Idő: 816 óra 32 perc

Csillagok száma: 0

Épp tavaszodott, már a madarak is veszettül csicseregni kezdtek reggelenként, amikor Deé tanár úr eltűnt a világmindenségből.

Számunkra semmi meglepő nem volt abban, hogy nem találják sehol, már évek óta emlegette a kémiaórák előtt, hogy valami ilyesmi történik majd vele. Ha megunja az egészet, akkor spontán feloszlik, mint Ben Kenobi a Halálcsillagon.

Úgyhogy nem tudtuk, mi legyen a házival, amit feladott. Iskolapszichológust hívtak hozzánk, hogy segítsen feldolgozni az eltűnést, ez rendben is van, de amikor tőle kérdeztem a házit, csak a vállát vonogatta.

– Gondolom, a helyettesítő tanár majd számonkéri – mondta cérnahangon, merthogy olyan volt neki, cincogott, én meg csak bólogattam a földet bámulva, hogy el ne röhögjem magam. Na, veled is ki vagyok segítve.

Egyáltalán, hogy kérhetné számon ezt egy helyettesítő tanár? Ilyen házi feladat egyszer adatik az életben, ezt mondta Deé, mielőtt eltűnt, meg azt, hogy talán soha nem fejtjük meg a rejtvényt. Azt hittük, a következő csütörtökön majd lerántja a leplet a megoldásról, vagy legalább ad valami támpontot, erre tessék. Lehet, hogy azért is adta fel épp csütörtökre, mert ő már tudta, hogy el fog szublimálni szerdára?

A feladvány végső soron röhejesnek tűnt, klasszikus, mosolyogni való marhaságnak. Deé tanár úr lediktált nekünk egy hosszú szöveget, amit senki sem értett, de a fele osztály nem is nagyon figyelt oda. Én feltettem a kezem, és megkérdeztem, hogy kap-e év végi ötöst, aki megfejti, mire a tanár úr azt mondta, hogy ennél többről van szó, sokkal nagyobb a tét. De persze, az év végi ötös is jár, miért ne?

Na, hirtelen mindenki elkezdte másolni a szöveget a mellette ülő füzetéből, mert hirtelen fontossá vált a dolog azoknak is, akik csak a nyálukat csorgatni jöttek a kémiaórára. A tanár úr azt mondta, mindenféle készségre szükség lesz a megfejtéshez, korántsem csak kémiáról szól a dolog, mire Vaki megkérdezte, hogy akkor minden tárgyból jár-e az ötös, amire mindenki nevetett. Ezt még én sem tudom elintézni, dörmögte a tanár úr a borostáját vakarva.

Tisztára úgy nézett ki, mint Hulk, csak nem izmos zöldben, hanem leeresztett narancsban, hogy is hívják azt a színészt? Mark Ruffalo! Több lány is teljesen belezúgott, pedig Deé nem volt már fiatal, de kétségtelen, hogy volt egy kis hollywoodi kisugárzása.

Egészen az eltűnéséig azt gondoltuk, hogy egy sima házit adott fel azon a sorsdöntő kémiaórán, de amikor megjelent a rendőrség meg Deé kisírt szemű felesége – aki szintén tanár volt valahol, azt hiszem, valami egyetemen –, az egész iskola rácuppant a rejtvényre. Presztízskérdés lett abból, hogy valaki rájöjjön, mit adott fel utoljára Deé, vajon akart-e valamit üzenni.

Többen – köztük én is – úgy gondoltuk, hogy a tanár úr még mindig él, csak elbújt, és a feladvány vezet el a rejtekhelyéig. Erre mondta volna az apám, hogy viccnek durva lenne, de a tanár úr pont ilyen volt, nem igazán érdekelték a szabályok. Főleg, amióta örökölt egy kisebb vagyont, és már csak azért tanított, hogy öröme teljen benne, szóval pont nem érdekelte, hogy a tankerületben vagy bárhol máshol mit szólnak a húzásaihoz.

A házi feladat így szólt:

Nevében egy kutya és valami még,

kövesd, és eltűnik felőled az ég.

Vakondként radioaktív padlót sepregetsz,

az éjszakai pálcikafény nem ereszt.

Az ajtókon bemész, mindig bemész.

Ismeritek apámat? Volt egy nővére,

neki nem volt még saját vécéje,

főnöke úr volt, alatta szolga,

a szolga könyvet mutat morogva.

Nem magyar halott sírja, aki mégis magyar volt,

a végső megoldást itt rejti a sírbolt.

Előtte még oda menj, ahol nehéz üzletelni,

egyikben venni, a másikban eladni.

Az utolsó nyom csak akkor tárul fel,

ha az egész város végre életre kel.

A versnek címet is adott: Deéverzum. Mindig is lökött volt egy picit a tanár úr.

A rendőrségen megmutattam az egyik nyomozónak is, de ő rám nézett azzal a „kinek van erre ideje” nézéssel, amit én is el szoktam sütni, ha a szüleim kérnek meg szemétlehordásra meg ilyenekre, úgyhogy nem erőltettem. A nyomozó azt mondta, nálunk, diákoknál jobban senki nem tudja megfejteni a feladványt, és lássunk is neki azonnal, mert neki van még harminc lezáratlan ügye – ujjával rábökött egy méretes aktatoronyra –, és majd szóljunk, ha kész vagyunk. Eddigre már mindenki Deé-lázban égett a suliban, mindenki magának akarta a megfejtés dicsőségét, úgyhogy jól le is szúrtak, hogy miért mutattam meg a rendőröknek a szöveget. Nem mintha lett volna bármi következménye.

Eltelt egy hét. Mindenki ezen pörgött.

Eltelt még egy. Még mindig.

Senki nem jutott előre a megfejtésben. Sokan fel is hagytak vele, egyrészt mert a helyettesítő tanár semmit sem tudott a feladatról – és nyilván így ugrott az év végi ötös is –, másrészt egyre kevésbé gondolta bárki, hogy jelentősége lenne az egésznek. Voltak, akik egyenesen azt állították, átverés, és nem is lehet megfejteni a rébuszt. Lassan elültek a hullámok, és mindenki kezdte elfelejteni a dolgot, megint mindenki arról beszélt, hogy melyik streamer kibe kötött bele épp.

Végül akkor kapott új lendületet a verseny, amikor valaki megtalálta az első nyomot. Természetesen az egész suli megneszelte a dolgot, sőt az is kiderült mindenki számára, hogy kiről szól a feladvány első része, és hová kell eljutni a megfejtésért. Az a marha, aki rájött, hülye fejjel egy szakkörös csoportba írta be a megfejtést ahelyett, hogy csak a három haverjának küldte volna el. Mire törölte a posztot, ketten már látták a céből, és ez pont elég volt.

Ez a marha – én voltam.

Szeretném leszögezni: annak ellenére, amit rólam terjesztettek később, teljesen véletlen volt a dolog. Nem akartam semmit kirobbantani, nem akartam, hogy ilyen hevessé fajuljon ez a háborúskodás, aminek végül áldozatául esett egy vödör Diszperzit, egy díszkiadású Biblia bőrborítása, egy luxusautó visszapillantó tükre (ezt lerúgták), valamint egy rendőrkutya lábtőcsontja (ez eltört).

Nem én tehetek róla. Én békésen szerettem volna ezt lerendezni, sőt, egyáltalán nem is tartom jogosnak, hogy utólag a nyakamba akarták varrni az egészet. A média bármi áron fenn akarta tartani az érdeklődést, és mivel a tanár urat nem találták meg, adta magát, hogy engem vegyenek elő. Végül persze a magam módján elrendeztem az ügyet, de most mégis leírom, pontosan hogyan történt az egész. Ne vádolhasson senki polgárháborús állapotok előidézésével, illegális városfelforgatással meg hasonlókkal. Szerintem fontos, hogy a valós események ismeretében emlékezzen ránk az utókor.

A terrorelhárítást pedig egyértelműen tévedésből vezényelték ki ránk. Ott tulajdonképpen én voltam az áldozat.

Amikor másodszor vezényelték ki, akkor meg végképp.

A tavaszi szünet előtti hétfő reggel énekórán ültem, és mint Deé eltűnése óta minden egyes reggel, akkor is a feladványon járt az eszem. Gondolatban már egy rakás lehetséges megoldást sorra vettem, még a legelborultabb ötleteket is. Kitettem egy Wikipedia- keresőt a telefonom kezdőképernyőjére, őrület.

„Nevében egy kutya és valami még...”, szólt a feladvány első sora, és becsületemre legyen mondva, eléggé kikupáltam magam a kutyafajtákból. Tudtam, hogy a berni pásztorkutyát azért hívják így, mert egy Bern tartománybeli fogadóban láttak először ilyet, meg azt is, hogy az afrikai oroszlánkutya hátán fut egy szőrcsík az ellenkező irányba, és hogy az afgán agár hajlamos a csípőízületi diszpláziára. Teljesen rácuppantam a kutyákra.

De ahogy lenni szokott, nem gondoltam a legnyilvánvalóbb dologra. A megoldás végig ott volt az orrom előtt, és én észre sem vettem. Egészen eddig a bizonyos énekóráig, amikor mindenki behozhatta a saját, kedvenc zenéjét, hogy megmutassa a többieknek. A tanárnő azt hitte, így könnyebben át tudja nekünk adni a zeneelméleti alapokat, de számunkra inkább arról szólt az egész, hogy végre meghallgathattuk a kedvenc számainkat azon a recsegős, nyivákoló borzadályon, amit az iskola zenehallgatás céljából vásárolt. Egészen más élmény volt, szakadtunk a röhögéstől.

Szóval valaki azt a régi, borzalmas számot, a Despacitót hozta, amire mindenki fújolt, de aztán kiderült, hogy nem az eredeti, hanem a paródia, amit, legalábbis itthon, szerintem az eredetinél is többen hallgattak meg. Amikor a rendőr leállítja az autóst, aztán jól megbírságolja meg elveszi a jogsiját. A Pamkutyáék csinálták.

Pamkutya. „Kutya és valami még”!

A szívem hevesebben kezdett verni. Lehet, hogy Deé annyira laza, hogy feladott nekünk egy YouTube-videót? A pad alatt persze rögtön elkezdtem szkrollozni a srácok videói között, gyorsan végigpörgettem az életművüket, hátha találok valami nyomot. De rengeteg videójuk van, úgyhogy még a szünetre is bőven jutott. Az olyan jelenetekre fókuszáltam, ahol valami városi háttér előtt bohóckodnak, mert úgy sejtettem, hogy ott lesz elrejtve valami. Nem szóltam senkihez, fel sem néztem a telefonomból. Nem mintha ez bárkinek feltűnt volna. Mindenki így tett.

Csakhogy én dolgoztam. És a munka meg is hozta a gyümölcsét.

Megtaláltam!

Az egyik utcai jelenetben, távol, a háttérben megpillantottam a tanár urat, ahogy heves mozdulatokkal mutogat lefelé a járdára. Éppen olyan röhejesen kalimpált ott, mint a kovalens kötés meg hasonló marhaságok magyarázata közben, és arra gondoltam, hogy tényleg hiányzik. De aztán megráztam a fejem, ez nem a nosztalgia, hanem a tettek ideje. Verd ki a fejedből a felesleges dolgokat – na ja, mintha csak az apámat hallanám.

Nem volt nehéz beazonosítani a videón, hogy a Szabadság tér mellett járunk, a tanár úr pedig a Nádor utca Dunához közelebbi járdáján áll. Pont az egyik kedvenc éttermünk előtt, ahol a kopott lambériával burkolt falakon még mindig ott díszelegtek a szarvasagancsok, annak ellenére, hogy már rég nem vaddisznópörköltet főztek a konyhán, hanem ramen levest. Nagy levesesek voltunk Bogdánnal meg Vakival, és azért imádtunk ide járni, mert lehetett szürcsölni, senki sem szólt ránk, és nem is adtak kanalat a leveshez, csak pálcikát. A sűrűjével együtt szívtuk fel a levét, ahogy kell.

Vaki mutatta a helyet. Minden titkos helyet Vaki mutatott, ami a valóságban található, és minden titkos helyet Bogdán, ha az interneten. Én meg csak kiadtam a parancsokat, hogy merre menjünk, jól van na, hát kell egy olyan is. Megmondóember, az voltam én.

És ott volt általában Petra is, sokat lógott velünk, máskor meg más fiúcsapathoz csapódott, lányokkal nem érintkezett, azt mondta, nincs közös témájuk. Na persze, a szülők egyből jöttek azzal, hogy Petra csak játsszon a lányokkal, érted, játsszon, mintha még mindig óvodában pöckölnénk egymás hajába a lapátról a vizes homokot. Mondjuk, nyilván csináltuk azt is, nem azért, de miért nem lóghat egy lány a fiúkkal? Igaz, Petra egy idő után nem jött levesezni velünk, pedig igazi ínyenc volt, korábban a szüleivel az összes menő étteremben megfordultak, de mostanában nem volt túl sok pénzük. Helyette azt találta ki, hogy vasárnaponként két kanál cérnametéltre szedett egy kanál tyúkhúslevest, és azt szürcsölte pálcikával. De azt állította, otthon nem az igazi, és furán néznek rá.

Szóval Deé tanár úr ott állt a Nádor utcában, és a földre mutogatott. Mi lehet ott? Az aszfalt látszott csak, 4K-s videó volt, de azért annyira ez sem menő technológia, hogy belenagyítsak, meg ráforduljak a felületre, az csak a sci-fikben működik. Megnéztem a videót, egy évvel korábban készült. Egy évvel! Azért ez durva, hogy már ilyen régóta tervezgeti ezt az egészet a tanár úr.

Oda kell mennem, a Nádor utcába, megnézni, mi van a földön! – gondoltam.

Na, ekkor történt az a félreértés, amikor a Tűzharcosok csoport helyett – amiben ott volt Petra, Bogdán, Vaki meg én –, véletlenül a Tűzzománc csoportra nyomtam. Lazán oda továbbítottam a videót. Tényleg volt ilyen szakkör, akik nem akartak sok hülyével együtt járni a népszerű foglalkozásokra, a tűzzománcra jártak, ott aztán lehetett nyomkodni a telefont szinte végig, mert isten ments, hogy a kezünkbe adjanak olvadt üveget, mi csak a recipienseket fogdostuk, így nevezik a fémlapokat, amin még nincsen semmi, és adogattuk körbe, meg figyeltük a művész urat, persze. A fél YouTube-ot megnéztük, meg toltuk egymásnak a jobb fanfictionöket.

Persze gyorsan rájöttem, mi történt, de már hiába töröltem ki az üzenetet. A céseknek épp tesijük volt, az öltözőben ülhettek, mert egyből rányomtak a linkre, és persze észre is vették a háttérben kalimpáló Deét. Rájöttek ők is, hol játszódik a videó, nem volt nehéz összerakni a képet. Tudtam, hogy suli után kisebb tömeg vonul majd az utcára, hogy megnézze, mit mutogat olyan hévvel az eltűnt ember. És persze beigazolódott a félelmem.

Nemsokára izzottak a feladványhoz köthető csatornák, és noha a legtöbben nem árultak el semmi konkrét információt, egy idő után nem lehetett visszafogni: megjelent a videó linkje az egyik csoportban, aztán sorra, mindenhol, mellette a nevem, hogy Sági, a hülyéje, a tűzzománcosoknak küldte a megfejtést.

Így segíts másoknak. Úgy köszönik meg, hogy te leszel a hét idiótája. Ennyit a jófejségről.

***

Vaki a szemüvege felett bámult rám, látszott rajta, hogy tiszta ideg. A kettes villamoson ültünk, mellettünk a Vigadó, sosem jártunk benne, de nem is nagyon fogunk. Azt egy másik kor nevezte el Vigadónak, nekik még mást jelentett „vigadni”. Én nem tudom, mi folyik ott bent, de tutira nem az, amire mi azt mondanánk, hogy: „Hű, ez csodás volt, még egyszer!”

Vaki tehát ideges volt. Ő maradt leginkább magára Deé eltűnésével, mert ő egyáltalán nem használt okostelefont, az apja nem engedte, biztos vallási dolog, nem tudom. Így aztán folyton beszélgetni próbált, meg mindig keresett magának valami elfoglaltságot, hogy lekösse a gondolatait, de most csak tépelődött. Mire mi feltöltöttük a századik mémet az In Memoriam Deé csoportba, ő még mindig azt kérdezgette, hogy szerintem visszajön-e a tanár úr, meg hogy szegény felesége.

Én sosem piszkáltam ezért, mert eredendően egy baromi rendes srác, sőt megvédtem, ha valaki nekiugrott. Szájkaratéban jó voltam, a többire meg ott volt Bogdán, aki egyébként a légynek sem tudna ártani, de lazán levisz a földre bárkit, aki rám vagy Vakira támad. Petrát meg úgy különösebben nem kellett félteni, megvédte ő magát.

Vaki mindig kapható arra, hogy elintézzen ezt-azt. Ez a szuperképessége. És nem is akárhogy intézi el a rábízott feladatokat, mert ő egész nap a valóságban él, szóval a várost nézi, meg az embereket, és könyvekből tájékozódik. Folyton a Kálvin térre ment, ha lyukas órája volt, és vagy abban a kastélyból átalakított könyvtárban lődörgött, vagy a Múzeum körúton, az antikváriumokban. Olyan helyeket ismert a városban, hogy beleszédültünk.

– Vaki, nyugodj meg. Hazaérsz hatra, írjál apukádnak, hogy semmi gond nincs.

– De a házi... – kezdett bele Vaki. Ilyen ideges típus volt.

– Vaki, holnap lesz a tavaszi szünet előtti utolsó tanítási nap. Holnap már senkit nem érdekel a suliban, mennyire vagy felkészült, hidd el, a tanároknak is az jár a fejében, hogy minél messzebbre húzzanak az iskolától – kocogtattam meg a halántékomat jelentőségteljesen. Ettől láthatóan megnyugodott kicsit. A kis Einstein, kívülről elhadarja a relativitáselméletet, de azt nem mindig tudja, hogy december van, vagy július. Istenem, van ilyen is.

Ott ült mellette Bogdán, rengett a kis husikája, a tokája fodrozódott, mint a Balaton hidegfront előtt, és mint mindig, megint a telefonjába mélyedt. Még nálam is többet lógott a kijelzőn, és olyan helyeket ismert a neten, hogy csak néztünk. Ő rá sem hederített az agyonhájpolt appokra, a Messengert csak muszájból használta, neki ezek túl populáris terepek voltak. Kétfejű állatokról gyűjtött képeket, és minden héten frissítette az adatbázist, de ez csak a jéghegy csúcsa volt Bogdánnál, ő egy két lábon járó kiborg volt. Vagy hogy hívják azokat, akik félig digitálisak? Mindegy, valami olyasmi.

Bogdánnal szemben, tőlem jobbra ült Petra, bakancsban, szakadt farmerben és valami régi, kopottas kardigánban, amit talán a dédanyjától örökölhetett. Épp egy matricát kapargatott szórakozottan a villamos ablaküvegéről, miközben a kedvenc zenekarától dúdolt egy dallamot. Archie, Marry Me, úgy emlékszem, ez lehet a címe. Bárhol dalra fakadt, ha olyan kedve volt, nem nagyon érdekelte, ki mit gondol róla.

Anyja egy grófnő vagy hasonló lánya volt, de legalábbis eszméletlen gazdag családból származott. Zsuzsi néni a gyerekkorát a család budafoki kastélya és a francia Riviéra közötti ingázással töltötte, szegény, egy nap aztán összeveszett a szülőkkel, ezért lázadásból a turistaosztályra szállt egy repülőn, ott találkozott Petra apjával, és egy csapásra minden szimpatikussá vált neki, amit a neveltetése szerint visszatetszőnek vagy kínosnak kellett volna tartania.

Petra az anyjától örökölte a két legfontosabb tulajdonságát: soha semmit nem szégyellt, és mindig megőrizte a tartását.

Most kifelé nézett az ablakon, a Duna irányába.

Ő is nyugtalan arcot vágott, mindjárt gondoltam, hogy nem a kilátást nézi, mert egyszer csak megszólalt:

– De mi a szar lehet a betonon?

Én nem tudtam mit felelni, de Bogdán, aki mindig feltalálta magát, a telefonjáról fel sem nézve válaszolt:

– Még több beton.

Szóval ez egy ütőképes csapat volt. Ahogy tartottunk a Szabadság tér, és persze a Deé tanár úr által hátrahagyott első nyom felé, tudtam, hogy nekünk sikerülni fog. Mi meg fogjuk érteni, bármit találunk is ott, vagy ha nem, akkor majd együtt kitaláljuk, és megfejtjük végül az összes nyomot, és megtaláljuk a tanár urat. Nem voltam ilyen biztos soha semmiben.

Hittem benne, mint a vezércikkben, így mondta a nagybátyám, bár fogalmam sincs, hogy ez mit jelent.

Nem, nem volt ott az egész suli a Nádor utcában, dehogy. Csak a fele.

Próbáltunk odajutni ahhoz a bizonyos járdaszakaszhoz, amire a tanár úr mutogatott, de nem tudtuk előreverekedni magunkat a tömegben. Amikor megpróbáltunk előrefurakodni, a nálunk idősebb diákok könyökkel állták az utunkat, és ránk förmedtek:

– Húzz el innen, taknyos!

– Te, ez meg a Sági! – kiáltott fel az egyik cés, aki valahogy előrejutott. A Berci volt az, két méter, nem csoda. – Itt van a kis okoska!

Így meg aztán még annyira sem engedtek előre. Féltékenyek voltak, mert én megfejtettem a vers első sorát, ők meg nem. Ilyenkor látszik, mennyire összetartóak az emberek: ha valaki kitűnik valamiben, azt gyorsan lenyomják a víz alá. Ebben az egyben baromi együttműködőek.

– Küldjük előre Vakit. Ő elfér a lábak között is – javasolta Petra, ahogy kiszorultunk a parkoló autók közé. Igaza volt. Szende óriásunkat, Bogdánt mégsem küldhetjük, mert amíg nincs közvetlen életveszély, ő körülbelül annyira rámenős, mint tíz deka szeletelt párizsi. Maradt Vaki, aki viszont nagyobb mestere volt a furakodásnak, mint egy ülőhelyre vadászó nyugdíjas.

– Be kéne szappanozni – javasolta Bogdán, de közben fel sem nézett a telefonjáról. – Becsusszan, kicsusszan – tette hozzá, mintha nem értenénk.

– Haha, nagyon vicces! – kérte ki magának a tréfát Vaki. – Na, add ide a telefonod, humorzsák!

Több sem kellett, a kibermedve végre felnézett a kijelzőről. Hazudnék, ha azt mondanám, a tekintete átható volt, és a végtelen tenger kékjét idézte, mert az igazság az, hogy Bogdán olyan kancsal volt, mint Ryan Gosling. És most ne kelljen bizonygatnom, hogy de igenis, kancsal az ürge, mert az, csak közben olyan a mosolya, hogy a lányok örömükben sikongatnak, és a lányok alatt azt értem, hogy még a fiúk is, ennyit ér a sárm meg a Versace öltöny. Bogdánért persze nem sikongatott senki, ő csak kitűnően tudott egyszerre mobilozni és kerülgetni a lámpaoszlopokat.

– Hogyan mondtad? – lépett fenyegetően Vaki felé.

– Mondom, add ide a telefonod! Mégis hogyan mutassam meg nektek, mi van a betonon, ha nem fotózhatom le? Az én telefonomon nincs normális kamera.

– Jogos – ismertem el. Bogdán szitkozódva nyomkodni kezdte a telefonját, majd Vaki kezébe adta, az alábbi szavakkal, esküszöm, ezt volt képes kiejteni a száján:

– Ha nem érsz vissza öt percen belül, a telefon minden adata megsemmisül. Úgyhogy igyekezz!

Ő a mi házi James Bondunk.

Vaki gyorsabban tűnt el a lábak tengerében, mint a karácsonyra kapott legó a fenyőtűre utazó porszívócsőben. Végül nem telt bele egy perc, már fel is bukkant néhány lábbal arrébb, hogy aztán büszkén a kezembe nyomja Bogdán telefonját. Összedugtuk a fejünket a képernyő felett.

– Homályos – állapította meg Bogdán.

– Köszönjük, Bogdán. Esetleg valami építőbb megjegyzés?

– Ez egy kétszázas. Szívesen.

A képen egy ezüstszínű érme csillogott. Ott feküdt a betonba gyógyulva, része volt a járdának, kicsit sem állt ki. Nyilván akkor került oda, amikor frissen öntötték ki ezt a járdaszakaszt, de hogy a tanár úr ejtette bele, vagy valaki más, nem tudtuk. Különben is, nem mindegy? Az biztos, hogy ennyi volt a nyom, semmi mást nem láttunk a környéken, ami közelebb vitt volna a megoldáshoz. Az érme írásos oldala volt felfelé, ez állt rajta: 200 FORINT, MAGYAR KÖZTÁRSASÁG meg BP., és ott volt még rajta a Lánchíd is. Nem az a kétszázas, amit mi ismerünk, valami antik cucc lehetett. A rányomott évszám is erről tanúskodott: 1992.

– És most? – kérdezte Petra tanácstalanul.

– Esetleg... menjünk a Lánchídra? – javasolta bizonytalanul Vaki.

– Túl nyilvánvalónak tűnik, de menjünk – vontam meg a vállam. – Közben Bogdán majd kikeres nekünk mindent erről az érméről.

Még félúton sem jártunk, Bogdán már sorolta az infókat. Nagy részére egyáltalán nem voltunk kíváncsiak, de Bogdán képtelen volt kiszűrni a hasznos dolgokat a haszontalanok közül, úgyhogy öntött ránk minden szemetet, amit talált, az inflációtól kezdve a pénzhengerlésig.

– Sokan úgy hiszik, hogy az 1992-es és 1993-as évjáratú érmék több ezüstöt tartalmaznak, és emiatt többet is érnek, de ez csak városi legenda. Valójában azért csillog ezüstösebben a felszínük, mert a gyártás során a lapkákat kénsavas pácban forgatták meg, kálium-permanganát hozzáadásával, így kioldódott a rézoxid, és a lapka felszíne közel színezüst lett, de csak 60 mikrométeres mélységig.

– Ez pont olyan, ami érdekelhette a tanár urat – morfondíroztam. – Mondjuk, érteni nem értem. Vaki, ne kezdd el magyarázni! – tettem fel elutasítóan a kezem, mert éreztem, ahogy a tudás energiája lövellni kezd jobbról, Vaki már vette a levegőt, hogy eldarálja a kálium-permanganát képletét vagy mijét. Erre nem voltam felkészülve. – Egyelőre csak sétáljunk, jó?

Kiértünk a rakpartra. A délutáni nap szinte úgy perzselt, mint nyáron, így aztán lehámoztunk magunkról egy réteg ruhát, és a friss, dízellel kevert Duna-illatú szellő immár az alkarjainkat is végigsimogathatta. Az alsó rakparton egy halom turista bámészkodott a jó időben, nézegették a budai templomtornyokat meg a Halászbástyát. Mi is baromira szerettünk volna ott lent sétálni, a hajók és a víz mellett, csak hát a felső rakparton egy sor úttest és két villamossínpár állta volna utunkat, aztán egy háromméteres falról kellett volna leugrani, de ekkor még mindig ott volt az alsó rakpart végtelenített autófüzére, egy sor szalagkorlát és egy méretes sövény. Ezért aztán mentünk a felsőn, mint a született pestiek, és igyekeztünk büszkének lenni rá, hogy minket nem lehet behízelgő látványosságokkal eltéríteni, hiszen mi közlekedünk.

Hamarosan megérkeztünk a Lánchídhoz, ami – meglepetés! – tele volt a suli diákjaival. Fel-le rohangáltak mindkét oldalon, hátha találnak valami nyomot, ami továbbvezeti őket a következő állomásra.

– Az érme hátlapján valószínűleg a Magyar Nemzeti Bank szerepel, esetleg Deák Ferenc – mormogta Bogdán, a telefonjába meredve. – Menjünk vissza a Szabadság térre? Ott van az a bank. Vagy a Deákra?

– Hagyjuk a francba! Ez a hajó elúszott – feleltem csalódottan. Magamra voltam mérges, senki más nem tehetett erről az egészről, csak én. Ha nem küldöm rossz helyre a linket, most ez a sok marha mind otthon nyomogatná a telefonját. – Menjünk haza! Bármit is rejtettek el a hídon, ezek megtalálják, és lesznek, akik ki is posztolják a dicsőségre éhezve. Nemsokára úgyis meglátjuk, mire jutottak.

– Ne hibáztasd magad! Koncentráljunk a feladvány többi részére. – Petra finoman a vállamra tette a kezét. Az érintése mintha megnyitott volna rajtam egy szelepet, amin végre kirobbanhatott az összes feszültség. Egy rántással kiszabadítottam magam.

– Most mi van? – kiáltott rám. – Mi a fene bajod van?

– Az, hogy anyáskodsz itt fölöttem – feleltem, pedig egyáltalán nem is gondoltam így. Nem tudom, mi ütött belém. – Azért, mert egy évvel idősebb vagy, még nem kell így leereszkedned.

– Miről beszélsz, Sági? – Petra elkerekedett szemmel nézett rám. Láttam, hogy rosszulesik neki, amit mondok, de már nem volt visszaút.

– Egyáltalán, miért lógsz velünk folyton? Kiröhögnek miattunk az osztálytársaid – vágtam a fejéhez. Petra a feje fölé emelte mindkét kezét, hátrált pár lépést, majd megfordult, és szó nélkül elment.

– Gratulálok – mormogta Bogdán. – Ez igazán szép volt.

– Nem épp a legjobb módja, hogy összetartsuk a csapatot, és megoldjuk a rejtvényt – tette hozzá Vaki.

– Engem már nem is érdekel – jelentettem ki. Tényleg nem érdekelt. Jön a tavaszi szünet, a szüleim valami gyógyfürdős hotelbe foglaltak le három napot, péntektől nem is leszek a városban. Ha akarnék, sem tudnék foglalkozni vele. Sóhajtottam egyet, és ezzel lezártnak tekintettem az ügyet. – Úgyis hamarosan előkerül Deé, felesleges keresgélni. Én hazamegyek.

Egyszerűen megfordultam, és otthagytam őket. Egyedül sétáltam hazáig.

Megint egyedül.

***

Mindenki pólóra vetkőzött. Az utcán sétáló emberek hónalján sötét folt jelezte, hogy ma bizony túlöltöztek, de a langyos szél jótékonyan szárítgatta tévedésük bizonyítékait. Mondhatnám, hogy emiatt döntöttem a gyaloglás mellett, de a valóság az, hogy képtelen voltam gondolkozni. Üres fejjel tettem egyik lábam a másik után, figyelmem az utcai lámpák jelzéseire és a szembe jövő alakok kikerülésére korlátozódott. Rage quit, mondják a gamerek, akik annyira bepöccennek a játék elveszítésétől, hogy asztalt borítanak, üvöltenek, aztán meg elvonulnak.

Velem is megesik néha. Ilyenkor időre van szükségem, azt hiszem.

Félig kikapcsolt az agyam, de azt azért szerencsére ösztönösen tudtam, hogy szeretném elkerülni az Andrássy utat, így elégedetten figyeltem, ahogyan a testem önálló döntést hozva bekanyarodik a Király utca szűkösebb, mégis otthonosabb falai közé. A savanyú arcok és a még savanyúbb kifőzdeszagok, keveredve a vizelettócsák bűzével, lassan kiűzték a fejemből a bénultságot. Gondolataim formát öltöttek, értelmes szavak és mondatok jutottak eszembe, köztük pedig szép lassan felbukkantak az olyan fontos kérdések is, mint hogy milyen konzoljátékot kérjek a nővéremtől a közelgő születésnapomra. Közben a jobb kezemmel adtam az ütemet a hasamon: pa-para pa-para para-pappa.

Mire bekanyarodtam a Benczúr utca susogó lombjai alá, már egészen megjött az étvágyam is. Úgy emlékeztem, anya főzött valamit előző este, talán tojásos nokedlit. Ha apa fel nem falta az egészet, akkor beverek én is egy tányérral, jó sok fejes salátával, már éreztem a számban az ízét. Remélem, van otthon fejes saláta.

A kilences szám alatt a kulcsomat keresve lelassítottam. A pince kitört ablakain keresztül megcsapta a bokámat a penészszagú hideg. Megszokott szag volt, és megszokott hideg, most mégis megborzongtam. Valami szorítani kezdte a szívemet. Felvilágosult gyerek vagyok, az egyik nagybátyám belgyógyász, ő pedig határozottan azt állítja, hogy nem a szív fáj, legfeljebb a gyomorfekély. Ha szorít a szíved, akkor egyél valami finomat – mindig ezt mondogatja. A nagybátyám van vagy százötven kiló, neki nyilván rengeteget fáj a szíve. Én mindenesetre, amilyen gyorsan csak tudtam, felrohantam a másodikra, és megálltam az ajtónk előtt. Tárva-nyitva volt. Az előszobában egy nyitott bőrönd hevert a földön, mellette anyám ruhái, szanaszét szórva.

Óvatosan léptem be az ajtón. Próbáltam átevickélni a ruhatengeren, átugrani a nagyobb darabokat, de végül csak ráléptem egy bugyira. Rátapadt a tornacipőm talpára, próbáltam levakarni onnan anélkül, hogy a ruhadarabhoz nyúlnék, gusztustalan volt az egész, na. Ennek ellenére igyekeztem úgy tenni, mintha nem láttam volna semmit.

Apám a kanapén ült, meredten bámulta a tévét. A jöttömre sem mozdult meg, valószínűleg gőze sem volt, mit folyik a képernyőn. Kiskoromban azt kívántam, bár tudnám, mi jár ilyenkor a fejében, de mostanra már megértettem: pontosan ugyanaz, ami nekem járt a Lánchídtól hazáig. Apám a rage quit állapotában volt immár vagy három éve.

– Szia, apa. Anya itthon van? – szóltam be a nappaliba, mire apám csak intett a kezével a konyha felé. – Arra? Kösz, apa, mindig jó veled dumálni.

Anyám a konyhában tett-vett, mint általában mindig. Az ember azt hinné, ennyi év alatt Michelin-csillagos séffé képezte magát, ételkölteményeket alkotott, és megírt három szakácskönyvet, de soha semmi ilyesmi nem történt. Nem mondom, hogy rosszul főzött, de kimondottan jól sem. Kedvenc fogásom tőle a tojásos nokedli volt, szerintem ez mindent elárul.

– Lehetne, hogy nem vagdosod miszlikbe a salátát? – kérdeztem tőle, amikor megláttam, mit művel. – Nekem jöhetnek egybe a levelek, csak tegyél rá elég ecetet meg cukrot.

– Megjött a szakértő úr – élcelődött anya. – Suli milyen volt?

– Mesés – válaszoltam. – Móka és kacagás, mint mindig.

– Ne gúnyolódj, fiam, inkább találd ki, mivel töltenéd az idődet a tavaszi szünetben. Apád dolgozik, én meg lehet, hogy elutazom Gabival néhány napra, nem szeretném, ha szerdától egy hétig mindennap a képernyő előtt ülnél.

– Hogy érted? Nem együtt megyünk lábat áztatni?

– Nem, apád véletlenül – és amilyen nyomatékkal ezt a szót kimondta, lehetett érezni, hogy anyám véleménye szerint az minden volt, csak nem véletlen – hétvégére is beosztotta magát, úgyhogy nem tud jönni. Visszamondtuk az egészet.

– Felőlem – vontam meg a vállam. Amúgy sem volt kedvem menni.

– Megjön a munkahelyéről, beül a tévé elé, és agyhalott lesz, aztán másnap megint ugyanez. Elegem van az egészből – anya inkább csak magának mormogta ezt, de azért tett róla, hogy halljam én is. Hirtelen úgy éreztem, mégiscsak jobb lenne nekem, ha betonba gyógyult pénzek után kutatnék a városban.

Felálltam, és visszaólálkodtam a nappaliba. Apám testhelyzetet váltott, immár az oldalán feküdt, egyik keze lelógott a kanapéról, ujjai a sósmogyorós-tál felett várták a parancsot. A tenyere most megmozdult, felkanalazott egy maréknyi mogyorót, könyök behajlít, ujjak a száj fölé állnak, kanál kinyit, a mogyorók pedig eltűnnek a sűrű, őszes szakáll mögött.

– Tényleg nem megyünk hétvégén sehova? – kérdeztem.

– Én megmondtam anyádnak, hogy menjen veled. – Apám képes volt beszéd közben is ropogtatni a mogyorót, elképesztő. – De azt mondta, nem akar.

– Nem azt mondtam! – kiáltott be a konyhából anya. Olyan volt a füle, mint a delfineknek, kilométerekről meghallotta, ha róla volt szó. – Azt mondtam, hogy vagy családi program, és akkor mindannyian megyünk, vagy nem, és akkor mindenki azt csinál, amit akar.

Apa rám nézett, és ezt suttogta:

– Tehát nem akar veled menni.

– Olyan jó itthon – sóhajtottam. – Ha belegondolok, hogy egy hétig el sem kell mennem innen, örömkönnyek gyűlnek a szemembe.

– Vidd le a szemetet, légyszi – fordult vissza a tévé felé egykedvűen apám. – Aztán felőlem bezárkózhatsz a szobádba, és konzolozhatsz.

Most valahogy jólesett levinni a szemetet, a lépcsőházban lefelé futva úgy éreztem, mint aki percek óta először vesz levegőt. Miután beledobtam a zsákot, ütlegelni kezdtem a kuka fedelét. Nem tudom, mi ütött belém, de addig abba sem hagytam, amíg be nem repedt a teteje. Az öklöm becsusszant az így keletkezett résbe, a bőröm végighasadt.

Nem mutattam meg a sebet a szüleimnek, inkább rákerestem a neten, kell-e tetanusz ilyen esetben. Rövid guglizást követően arra jutottam, hogy két lehetőség áll előttem: vagy vérmérgezésben kinyiffanok, vagy elég lesz egy sima kötés meg egy kellemes, nyugis program estére.

Úgyhogy egy kancsó Lapsang Souchong teával és egy fél kiló kristálycukorral bezárkóztam a szobámba, beröffentettem a GTA-t, és céltalanul autóztam a városban. Néha kiszálltam, belekötöttem a járókelőkbe, aztán meg a kiérkező rendőröket próbáltam lerázni, és végül ki sem jöttem a szobámból estig.

Nem haltam meg vérmérgezésben.

2.

Idő: 414 óra 16 perc

Csillagok száma: 1

Másnapra mindenki tökéletesen elfelejtette a suliban, hogy én találtam meg az első nyomot. Ennek, mondjuk, örültem. Egészen addig, amíg újra fel nem bukkant a nevem, ezúttal egy még kínosabb összefüggésben.

Így utólag, ha választhatnék, megtartanám inkább az első hírnevet, és passzolnám ezt az utóbbit.

Pedig nem is indult rosszul ez a nap, sőt, úgy indult, ahogyan a jobbak szoktak. Kipihenten ébredtem, és a reggeli is ízlett. Éppen egyszerre indultunk el otthonról apámmal, úgyhogy elvitt a céges autójával. Kis elektromos kocsi, de gyorsult, mint a veszedelem. A kedvemért kihúzatta párszor, ha viszonylag üres útszakaszra értünk.

Útközben ráírtam Petrára, hogy bocsánatot kérjek a tegnapiért. Nem ezekkel a szavakkal, inkább csak megkérdeztem, mi újság vele. Azt írta, vadbarom vagyok, ami szerintem alapvetően egy kedves szó, én legalábbis békejobbnak vettem.

A bajok inkább akkor kezdődtek, amikor megérkeztem a suliba.

Mint valami túlvezérelt hangyabolyban, a folyosókon összevissza rohangáltak a diákok. Mindenki, aki előző nap valamiért nem járt a Nádor utcában, mostanra már húsz különböző csatornán értesült a felfedezésről, és egy-két magányos számkivetettet leszámítva mindenki azon volt, hogy megfejtse a nyomot, vagy hogy tagokat toborozzon az épp alakuló, Deé után nyomozó csapatokba. Azokért a tanulókért ugyanis, akik kitűnővel zárták a félévi bizonyítványt, vagy, mondjuk, versenyeket nyertek kémiából vagy történelemből, szabályos küzdelem folyt az egyes klikkek között. Egyszerű a képlet: aki okos, az gyorsabban megfejti a feladványt, mint aki hülye. Ez olyan egyszerű logika, amit a hülyék is megértenek.

Éppen Vakiért verekedett össze két srác, amikor beléptem az osztályterembe. Vaki olyan érdeklődéssel vegyes nyugalommal nézte a harcot, mint szombat reggelenként a National Geographic Channelt, egészen addig, amíg valaki szólt a verekedőknek, hogy a kis szemüveges a Ságival van.

– Azzal az elmebajossal? – szakadt ki a sebhelyes arcú Monostori Karcsiból. Ott álltam a háta mögött, nem vett észre.

– Neked is szép jó reggelt, Monostori! – rikkan-

tottam. A nagybátyám mindig azt mondta, a bunkókkal legyünk a leginkább úriemberek, mert olyankor van igazán értelme. – Most, légyszi, szívjál egy kis héliumos lufit, és repülj vissza a helyedre, mert a székemen állsz.

Fülét-farkát behúzva elkullogott, szemtől szembe egyik sem olyan nagy legény. Persze a tekintete már járt körbe, mint a bírónak a pingpongmeccsen, kit lehetne Vaki helyett becserkészni. Vadászott az agyakra, mint a zombik. Az iskolában hirtelen nagyon fontossá vált az ész és a tudás, amire, őszintén szólva, korábban nemigen volt példa.

– Érdekel, mire jutottak tegnap? – Vaki gyorsan túltette magát a különös tényen, hogy az imént két hím összeverekedett miatta.

– Nem igazán – feleltem unottan. Persze érdekelt, de nem akartam túl lelkesnek tűnni a tegnapi kirohanásom után. Vaki úgy tett, mintha meg sem hallotta volna a választ.

– Semmit sem találtak! Voltak a Szabadság téren, a Deák téren, a Lánchídon, semmi! Úgyhogy most megint mindenki a verset próbálja megfejteni, mások meg mindenféle információt gyűjtenek a tanár úrról és a rokonaikról. Te nem is hinnéd, miket tudtak meg...

Vaki csak beszélt és beszélt. Nekem meg azon járt az agyam, hogy még mindig sokkal jobb ezzel a nyomozással tölteni a tavaszi szünetet, mint otthon maradni, és kerülgetni a bőröndökből kiszórt bugyikat.

Furcsa volt így látni az osztályt: egy csomóan beszélgettek egymással, mármint rendesen, a szájukkal. Három-négy fős csoportok alakultak, egymástól távol susmorogtak, megosztották az ötleteiket, kiosztották a feladatokat. Külön közösségek jöttek létre azon az alapon, ki hogyan tervezi megfejteni a rejtvényt. Voltak, akik továbbra is a YouTube-ot bújták, mert szerintük mindenre ott lesz a válasz (Zsoldos Peti, aki éjszaka végignézte a Pamkutya-összest, most ott aludt a padra dőlve). Mások az eredeti vers elemzésével akartak újabb és újabb konkrétumokat találni, ez a csoport aztán kétfelé szakadt: egyesek szerint a kémiai szaktudás, mások szerint a város nevezetességeinek ismerete segíthet a megfejtésben. Egy harmadik csoport Deé személyére fókuszált – ki látta, és hol, meg hogy hány rokona van, hátha ezekből jönnek rá valami értelmezhetőre. Ahhoz, hogy bármelyik csoportba belépj, meg kellett osztanod egy kellően értékes információt – hogy mi kellően értékes, azt az adminok döntötték el, ők ezért élet és halál uraivá váltak –, így alakították ki szép lassan a kollektív tudás gyönyörűséges köreit. Én a magam részéről nagy ívben tettem az összesre.

A telefonomat bámultam. Épp a nővéremnek írtam üzenetet, hogy a szüleink eléggé gázosak lettek, és hogy legszívesebben én is Kanadáig menekülnék, mint ő, amikor odalépett hozzám Balta, mögötte két csatlósával, a Kelemennel meg a Konccal. Ők voltak, akik előző nap elsőként bukkantak rá a kétszázasra.

Balta arcára olyasféle mosoly ült ki, amit bárki szívesen elkent volna egy méretes péklapáttal. Hát még én.

– Ságikám. Van egy olyan érzésem, hogy te többet tudsz Deéről, mint amennyit elárulsz. Nincs kedved segíteni nekünk?

– Balta, aranyom. Nem tudom, miről beszélsz, de már megmondtam a többieknek is, hogy nem érdekel a játék. Felőlem nyomozzatok csak, de engem hagyjatok ki belőle.

Balta csak röhögött. Láthatóan élvezte a helyzetet. Tudott valamit, amit én nem, és most hosszúra nyújtotta az élvezetét, amíg beakasztja a hasamba a kampót.

– Hagyjunk ki belőle, pont téged? Sági, mondd, jártál te mostanában az Egy Deé Élete csoportban? Ja, persze, fogalmad sincs, mi az, ugye? – vigyorgott, és várt pár másodpercet. Amikor nem feleltem, folytatta: – Na, akkor felvilágosítalak. Ott mindenki képeket oszt meg a tanár úrról, olyan fotókat, amiket a telefonjukon találtak, és Deé szerepel rajta.

– És? – vetettem oda neki. Tényleg örültem volna, ha végére érünk ennek a beszélgetésnek. – Mi közöm hozzá?

– És a legutóbb a céből töltött fel valaki olyan képeket, amiket látnod kéne. Na várj, tudom, hogy nem vagy a csoport tagja, úgyhogy használhatod a telefonomat. Tessék – nyújtotta oda a zsírfoltos készülékét. Legyőztem az undoromat, és elvettem.

A kijelzőn Zsuzsó állt kézen az egyik iskolához közeli játszótér mellett. Sejtettem, hogy nem ezt kell nézni, ezért elkezdtem belenagyítani a képbe. A háttérben parkoló autók látszottak, rögtön kiszúrtam Deé autóját, egy Cadillac Eldorado TC Northstart. Nem volt nehéz, úgy néz ki, mint amivel az amerikai filmekben járnak az FBI-osok, egész Európában nincs sok ebből a modellből. A kép valami eszeveszett jó telefonnal készülhetett, mert ki tudtam venni az ablakon keresztül, kik ülnek az autóban.

A volánnál természetesen Deé tanár úr ült. Borostás arca kissé megnyúlt, haját lófarokban fogta hátra, és a műszerfalon nézett valamit meredten. Vagy csak bambult ki a fejéből, mint akinek épp a fejére olvasnak valamit, ki tudja.

Az anyósülésen is ült valaki. Egy nő. Épp magyarázott valamit a tanár úrnak, még az ujjait is összeérintette, mint az olaszok, amikor meg akarják győzni a másikat a legjobb tészta receptjéről, vagy mit tudom én miről. A nőnek hosszú, göndör haja volt, száján lazacszínű rúzs, vállán kék színű ruha pántjai.

Van valami ismerős benne, gondoltam, de csak egy pillanatig tartott ez a gondolat. A következő másodpercben természetesen rájöttem, hogy akit ott látok Deé autójában véleménykifejtős testtartásban, az nem más, mint a saját anyám.

***

Hogy kiakadtam-e? Az nem kifejezés.

Az órákon is alig bírtam a fenekemen ülni, a szüneteket pedig – megelőzendő a Baltáéhoz hasonló kötekedőkkel való találkozásokat – a mosdóban töltöttem, magamra zárva az egyik vécé ajtaját. Egy fekete alkoholos filccel felírtam Deé versét az ajtó belső oldalára, és azt bámultam.

Aztán előkerestem a többi alkoholos filcemet is, majd ezekkel módszeresen kidekoráltam a budi belsejét. Sejtettem, hogy baj lesz még belőle, de muszáj volt lefoglalni a kezemet, miközben az agyam rendszertelenül csapongott a mondatok között, megpróbálva valami értelmet találni a szavakban. A nagymamák is ezt csinálják, folyton jár a kezük, az agy talán sebesebben kattog, ha közben mozog a kéz.

Egy domboldalt rajzoltam, rajta pálmafákat meg egy kastélyt. Aztán gondoltam egyet, és elkezdtem egyre kevesebb színt használni, a domboldalra meg felpingáltam a Super Mario karaktereit. Egy rakás barna gomba mászott fel a kastély felé, a háttérben ott várakozott a hercegnő. Wario gúnyosan nevetett.

Luigi, Mario sehol. Ez a világ pont olyan volt, mint a valódi. Egyetlen szuperhős sem harcolt benne.

– Sági Bence, légy oly szíves, fáradj be az igazgatóhoz, ha az időd engedi! – Mackó bá, az osztályfőnök az utolsó órát zárta ezekkel a szavakkal, majd az előtte tornyosuló papírhalomba mélyedve még dörmögve hozzátette: – Láttam, hogy megint elemedben voltál, gratulálok.

Úgyhogy ahelyett, hogy végre, az utolsó óra után megszabadultam volna az iskolától, az igazgatói előtt kuksolhattam, miközben lassan kiürült az épület. Idegtépő percek teltek el, legalább három, míg a titkárnő végül kinézett a kongó folyosóra, és fagyosan közölte:

– Az igazgató már vár.

Nem tudom, miért kell így mondani. A „Joci bá alig várja, hogy dumáljatok egyet” sokkal jobban esne. Még akkor is, ha az igazgatót történetesen nem Joci bának hívták, hanem Ariadna néninek.

Egyébként Ariadna néni nem evett embert, annak ellenére, hogy a keresztneve alapján akár egzotikus ragadozó is lehetett volna. Jó, volt benne valami nyugtalanító, amikor meredten bámult az emberre anélkül, hogy megszólalt volna, de amikor végül megszólalt, általában kenyérre lehetett kenni.

Beléptem a szobába, ahol a súlyos, sötétbarnára pácolt tömörfa íróasztal mögött ott ült ő, a szokásos kitömött vállú zakóinak egyikében. Látszott, hogy az asztalhoz öltözött, mindig volt rajta valami sötétbarna ruha vagy kiegészítő, jelen esetben a fülbevalói készültek látszólag ugyanabból a fából, mint amin nap mint nap tologatta a golyóstollat.

Nézett rám. Nem szólt. Na, gondoltam, helyben vagyunk. Leültem, és az asztallapot bámultam, vártam, hogy a tekintete lyukat égessen a fejtetőmbe. Ez általában húsz másodperc alatt megtörtént, utána pedig indulhatott a fejmosás.

– Bence... – kezdte. Egy kis szünetet tartott, hogy felfogjam, én vagyok, akit Bencének hívnak. Kellett is idő, mert a suliban mindenki Ságinak hív. – Annak, hogy művészeti iskolába jársz, van néhány előnye. Például viszonylag korlátlan számban tudunk neked biztosítani vásznat, ha érzed magadban a kitörni készülő tehetséget... minden kedden és csütörtökön kettőtől fél négyig. Tudod-e, hogy miért akkor?

– Mert akkor van festésóra – feleltem gépiesen.

– Pontosan. Vág az eszed. És ne vedd személyeskedésnek, de légy oly szíves, és hívd be apukádat a hétvégére, mert megint ki kellene festenie a mosdóban. Te majd elmondod neki, melyik vécénél vesse be a sokat látott festőhengereit, ugye?

Bólintottam. Gondoltam, akkor most végeztünk, de az igazgató most lágyabb hangot megütve ezt kérdezte:

– Minden rendben veled, Bence?

– Persze. Miért?

– Kicsit zaklatottnak tűnsz az utóbbi időben.

– Nem tudom, mire tetszik gondolni – vontam meg a vállam. Tényleg nem értettem. Mi köze van ennek ahhoz, hogy kidekoráltam a budit?

– Nem érdekes – mosolygott rám az igazgatónő. – Nem érdekes. Tudod, Deé tanár úr miatt most mindenki... Csak szeretném, hogy tudd, én itt vagyok, ha segítségre van szükséged. Nem jó, ha bezárkózol.

– Nem zárkózom be – feleltem. – Az iskola zár be.

– Értem. Akkor nem is tartalak fel tovább.

A hangja olyan lágy volt, mint a bársony. Be kellett vallanom magamnak, hogy jólesik hallgatni. Jólesett, hogy valaki így figyel rám, de nem tudtam kimutatni neki, mit érzek. Felálltam, és kirohantam az igazgatói irodából, le a lépcsőn, és végig a folyosón, a kijárat irányába.

***

Gyorsan észrevettem, hogy Vaki és Bogdán is mögöttem lohol, de nem lassítottam. A suli előtt Petra ácsorgott egyedül, rám pillantott, és mint aki mindent ért, azonnal belebújt az addig félvállra akasztott táskája másik pántjába is, majd alaposan meghúzta a kilógó végüket. Végzett pár törzskörzést és nyújtást, majd utánunk iramodva igyekezett felvenni a tempót.

Tudtam, hogy három kilométernél nincs több a lábaikban, így a Bakáts tér karcsú templomát megkerülve a Bálna csupa üveg szája felé kanyarodtam, onnan pedig a rakpart bicikliútján kocogva a nemzetközi hajóállomás kellemes árnyékot nyújtó épülete felé vettem az irányt. Szerencsére a padunkon nem ült senki, így szó nélkül elfoglaltuk a megszokott helyünket, miközben a tüdőnket kiköpve bámultuk az egymás mellé beparkolt hajókat, a ráérős rakodómunkásokat meg a fejünk felé tornyosuló Szabadság-szobrot. Még így, a folyó másik oldaláról is hatalmasnak hatott, ahogy madarak köröztek a pálmaága körül. De az is lehet, hogy nem madarak voltak, hanem csillagokat láttam.

– Na, vegyük végig ezt a nyamvadt verset újra – szólaltam meg végül, amikor már meg tudtam szólalni. Egyhetes szabadságunk első órái voltak ezek, és én egyáltalán nem bírtam élvezni.

– Azt hittük... – lihegett Petra, miközben Bogdán még mindig az életéért küzdve hörgött, Vaki pedig különös tekintettel méregetett, ugrásra kész testtartásban –, te marha, mi azt hittük, hogy a Dunába veted magad! Legközelebb ne rohanj így a víz felé, a frászt hozod ránk.

Erre nem számítottam.

– Nyugi már, nem vagyok öngyilkos típus. Nem vetem a vízbe magam csak azért, mert rám szálltak. Volt már durvább is, azt is túléltem – feleltem. Valahol mulattatott, hogy emiatt futottak utánam, másrészről meg aggasztott, hogy ennyire nem vettem észre ebből semmit. Miért hiszi mindenki azt, hogy valami bajom van?

Vegyük Petrát. Sokkal több oka lenne dühösnek lenni, mióta az anyján kitört a „soha többé nem dolgozom multinál” őrület, amit az apja is gyorsan magáévá tett, mert, mint kijelentette, ő csak a pénzért dolgozott ott. Petra anyja kőgazdag családból származott, Zsolti bá meg úgy gondolta, hogy hoznia kellene az életszínvonalat. A lényeg, hogy mindketten belefogtak egy önmegvalósító vállalkozásba, ezek pedig csak vitték a pénzt, hozni nemigen hoztak, így Petra egyik napról a másikra egy tehetős, hetente étterembe járós családból egy „hordd még egy évig azt a szakadt cipőt” családba pottyant.

Az anyja kérhetett volna a szüleitől, nekik a bőrük alatt is pénz volt. De nem kért. Elhatározta, hogy nulláról a saját lábára áll, és soha többet nem vesz fel fizetést, és nem fogad el adományt senkitől. Még a szüleitől sem.

Voltaképp az én anyám is tőlük irigyelte meg ezt a vállalkozósdit – hogy mit lehet ezen irigyelni, azt nem értem –, nem sokkal később ő is kilépett a pénzügyes állásából, és pár hét múlva már life coachként mutatkozott be, ha társaságba ment. És innentől kezdve elég gyakran ment is, apám ilyenkor a haverokkal lépett le Spiderhez, engem meg otthon hagytak Erzsi nénivel. Erzsi néni volt a szomszéd. Ő vigyázott rám kisgyerekként, és anyuék valamiért elfelejtettek neki szólni, hogy mostantól nem kell átjönnie. Nem tudom, hogy ha egyetemre megyek, akkor is velem tart-e Erzsi néni, hogy pisis barackbefőtt-illatával belengje a kollégium levegőjét.

– Tudtad, hogy az ágyúcsövek miért a város felé néznek? – kérdezte hirtelen Vaki, a Citadellára bökve. Máskor lehurrogtam volna, de ez most egészen véletlenül érdekelt. De csak bámultam magam elé, Erzsi néni szagának emlékétől eltelve.

– Hogy megvédjék a várost, gondolom – találgatott Petra, miután senki nem szólalt meg. Bogdán lélekben megint távol járt. Valamit nyomkodott, biztos a NASA-t törte fel.

– Akkor az ágyúk kifelé néznének – emelte fel a mutatóujját Vaki. Ez volt az a póz, amit a legjobban utáltam benne, és ezt nagyon jól tudta. – Hiszen az ellenséget akkor ágyúzzák, amikor közeledik, nem akkor, amikor a spejzből lopja a narancsot.

– Akkor miért? Ne csigázz! – siettettem.

– Az ágyúk az ellenségre néznek, de az ellenség mi vagyunk, a város lakói. A Habsburgok hagyták itt a felénk fordított fegyvereket, hogy tanuljuk meg, hogyan illik viselkedni. Tudjátok, negyvennyolc után.

Vaki írt egyszer egy beadandót 1848-ról, azóta ontotta magából ezeket a történeteket. Mondanám, hogy untuk kicsit, de a helyzet az, hogy förtelmesen untuk már.

– Biztos nem tetszett nekik a magyar gógyi – osztotta meg velünk magvas gondolatait Bogdán is.

– Na, gógyikáim, visszatérve a versre... – fogtam bele újra. – Soronként megyünk végig, és mindenki elmondja, szerinte mit jelent a szöveg.

– Te amúgy mióta akarod ennyire megfejteni azt a rejtvényt? Azt hittem, már nem érdekel – érdeklődött Petra.

– Most mi van? – kérdeztem. – Már az is baj, ha lelkes vagyok?

– Meg akarja kérdezni Deét, hogy mit kavart az anyjával – felelte Bogdán.

Majdnem nekimentem, de rájöttem, hogy:

1. Lepattannék.

2. Igaza van.

– Ugyan már – felelte Petra. – Attól, hogy valakit láttak egy tanár autójában ülni, nem jelenti, hogy bármi lenne közöttük. Egyszerűen hazavitte az egyik szülői után.

– Aha, persze – Bogdán hangja gunyorosan csengett. – Az ártatlanság álomképe, de tudjátok, miért nem hiszem el? Nézzetek csak rá Sági-apu Facebook-oldalára.

Görcsbe rándult a gyomrom ettől a mondattól. Egyszerre vettük elő a telefonunkat Petrával, Vaki pedig Bogdán válla felett leskelődött. Volt abban valami kimondhatatlanul bájos, ahogy a Duna partján négyen nézegettük az öregem Facebook-profilját, és arra gondoltam, hogy valamikor majd biztos röhögök ezen a jeleneten, de hogy ez a valamikor nem most lesz, az biztos.

Ehelyett inkább levert a víz. Vajon mit csinált az apám, amitől még Bogdán is meglepődött?

– Átállította a családi állapotát – morogta bizonytalanul Vaki.

– Úgy van – jelentette Bogdán. – Sági apja mától szingli.

– Lehet, hogy ő is látta azt a fotót? – Petra füttyentett egyet.

– Egész biztos. Kiment a szülői csoportba is – felelte Bogdán.

Van, amikor nem segít a káromkodás sem. Na, ez is egy olyan pillanat volt.

Ehelyett minden erőmmel igyekeztem elterelni a gondolataimat apámról, aki az egész világ előtt épp a lehető legostobább módon nyilatkozott a magánéletéről. A mi magánéletünkről. Sikerült elérnie, hogy mindenki előbb tudja ezt meg, mint én. Mark Zuckerberg tudta meg legelőször, hogy pontos legyek, utána pedig mindenki más, és csak azután én. Mégis milyen agyalágyult csinál ilyet?

Úgyhogy ezt üvöltöttem teli torokból:

– Lennétek szívesek végre leszállni a szüleimről, és velem együtt olvasni azt a nyamvadék verset?

A Gellért-hegy visszaverte a hangot a túlpartról. Én pedig felugrottam az egyik hajókötéllel körbetekert cölöpre, és ahogy Petőfi szavalta a Nemzeti dalt, szavalni kezdtem a Deé-feladványt. Tőlem visszhangoztak a szállodahajók üvegablakai.

Nevében egy kutya és valami még,

kövesd, és eltűnik felőled az ég.

Vakondként radioaktív padlót sepregetsz...

És így tovább.

Megtapsoltak. A szállodahajóról is, a folyami németek. Nem mondom, hogy nem esett jól, bár tudtam, hogy egy büdös szót sem értettek.

Petra szólalt meg először:

– Én úgy értelmezem, hogy a vers minden egyes sora, esetleg több sora együtt egy nyom, ami valahová elvezet bennünket. Mint például az „éjszakai pálcikafény nem ereszt”, „oda menj, ahol nehéz üzletelni”, de így minden segítség nélkül ezeket az életben nem fejtjük meg.