Mindazoknak, akiknek van bátorságuk a szívükkel olvasni.

Ari nem tudta megakadályozni Mara feltámadását. Az örök jégben vívott harc során azt hitte, sikerült megölnie Tristant. Ezzel azonban végzetes hibát követett el, amiért az életével fizetett. Amíg haldoklik – hogy legalább a barátait megmentse a boszorkánykirálynőtől –, Lucianre bízza elpusztíthatatlan lelkét, az örök tüzet: Izarát.

A szívem még egy utolsót dobbant – Lucianért.
Aztán megállt.

Csalás és ámítás

Csempék. Fényüket vesztett fehér csempék. Az illesztésekben kitöredezett a fuga. Néhány helyen szilikonnal pótolták. Az egyiken egy csillag alakú repedés látszik. Egy darab kitörött belőle. Tizennégy csempével arrébb egy poros szövetdarab lóg, mely valaha pókháló lehetett. A vészkijárat feletti jelzőtábla fényében furcsa árnyékot vet a falra. Tompa hang közeledik. Amibe időnként egy nyikorgás vegyül. A léptek zaja felerősödik, majd elhalkul. Aztán újra csend. Mindez már harmadszor ismétlődik meg az ajtó mögött. Amit mindig csend követ. A negyedik alkalom után aztán abbamarad. Kulcsok csörgése hallatszik. Valami csipog. Az ajtó kicsapódik. Egy idősebb férfi lép be rajta szürke overallban. A mozgásérzékelő azonnal működésbe lép, s felkapcsolja a mennyezeten lévő neonfényeket. A férfi csoszogó léptekkel ellenőrzi az íróasztal melletti szemetest, majd egy felmosórongy csattan a csempézett padlón. Takarítókocsija a különböző tisztítószerekkel odakint várakozik. Közel s távol senkit sem látni, noha a folyosón golyó ütötte lyukak és égésnyomok mindenütt. Minden olyan furcsán ismerősnek tűnik. Emlékek kúsznak elő a sötét sarkokból, bár ezeknek valójában már nem is kellene létezniük. Egy harc színhelye.

Én ott voltam.

Én. Ez a szó most elbizonytalanít. Korábban csak képek voltak előttem. Benyomások. Most viszont e képeket egy vékony vonal választja el a gondolataimtól. Én. Honnan jön most hirtelen ez a szó?

A folyosó egy előcsarnokba vezet. Lassan felismerem a szagot. Por, fertőtlenítőszer és mentol keveréke. A recepciós pult fölött nagybetűs felirat hirdeti: Omega Incorporated. A feliratnak igazából világítania kellene. Legalábbis legutóbb még világított. Akkor még volt velem valaki. Hirtelen egész létemet átjárja a vágyakozás. És a fájdalom.

Tisztában vagyok vele, hogy nem kellene itt lennem. Hogy nem itt kellene lennem. Nemcsak azért, mert nincs itt semmi, ami értelmet adhat a jelenlétemnek, hanem mert egyszeriben nem hagy nyugodni az érzés, hogy máshol van rám szükség. Egy érzés. Egy vihar a háborgó tengeren.

Az Omega felirat egyszer csak elmosódik. Nem törődöm vele, követem a vihart. A fekete semmin át, a létezésemet folyamatosan feladva, míg végül egy egészen más helyen kötök ki.

Most hatalmas kapukon dübörög, melyek a kíméletlen ostrom nyomán menten szétrobbannak. Tűz lövell ki az átjáróból, s egy férfi lépked át a pokoli tűzön. Hajfürtjei sötétek. Szeme fényesen, fehéren ragyog. Olyan dühöt és kétségbeesést érzek, mint még soha életemben. Érzelmei átjárják egész lényemet.

A világ megremeg. Hidak omlanak le, épületek lesznek a lángok martalékává. Kunyhók, székesegyházak, felhőkarcolók és templomok zuhannak le az égből. Minden olyan szürreálisnak tűnik, de ez mégsem álom. Emberek kiáltoznak, menekülnek – ám egy szőke férfi a bosszú istenének dühöngő útját állja.

– Mit művelsz? – szól az erő tűzköves dübörgését túlkiabálva. – Térj észhez, Lucian!

Valami nem hagyja nyugodni az emlékezetemet. Ez a név mélyen felkavar. És megint ott a vágyakozás… annyira nyomasztó, hogy úgy érzem, megfulladok.

– El az utamból, Bel!

Ez a hang. Annyi fájdalom van benne.

– Nem megyek. Ezzel nemcsak Patriát pusztítod el, hanem az egész Ligát.

Bel szabadjára engedi erejét, és elfojtja Lucian tüzét. Melyre csupán egy mély morgás a válasz. A szeme most mintha még fényesebben ragyogna.

– Apám nem érdemel jobbat.

Bel homlokán erre mély ránc jelenik meg. Hatalmas erőfeszítések árán tudja csak Luciant féken tartani.

– Az, hogy megölöd az apádat, nem fogja visszahozni őt az életbe – vágja rá a szőke primus, miközben egyre inkább hátrálni kényszerül. – Gondolod, hogy ő ezt akarná?

A tűz egyre égetőbb, és a rám boruló hőfalon át egyszer csak ott van előttem a felismerés és az emlék. Bel rólam beszél!

Én én… halott vagyok.

– Tűnj el innen, Bel – morogja Lucian. Az örök tűz hatalmas energiája mindent lángra lobbant. Az én lelkem energiája. Nem látom többé, mit csinál Bel, mert a lángok egyszeriben a fekete semmibe repítenek.

Csempék. Fényüket vesztett fehér csempék. Az illesztésekben már kitöredezett a fuga. Néhány helyen szilikonnal pótolták. Az egyiken egy csillag alakú repedés látszik.

Állj! Mi volt ez az előbb?

Lucian. Lucianhez kell mennem! Aki épp egy őrült nagy ostobaságra készül. Hát persze, hiszen azt hiszi, elvesztett engem. De én még itt vagyok. Nem haltam meg.

Vagy mégis?

Tűz és hó illata szállt a levegőben. Egy kar súlya a nyakam köré tekeredett. Aztán éreztem, hogy hideg fém fúródik a bordáim közé. Elakadt a lélegzetem.Visszatért.

– Annyira sajnálom – suttogta Tristan a fülembe.

Sajnálkozás volt a hangjában. Egy rántással kihúzta belőlem a pengét, hogy aztán újra az oldalamba süllyessze. Éreztem, ahogy a melegség kiáramlik belőlem, de Tristan szorosan ölelt, mintha bármit is jelentettem volna neki még.
Egy édes hazugság voltam csak…

Tényleg megtette. Megölt engem, hogy megmentse Marát.

De… ha én meghaltam, hol marad az állítólagos megbékélés? Miért érzem még mindig ezt a nyugtalanságot? Szellem volnék, örök vándorlásra kárhoztatva? Végignézek magamon. De semmi. Nincs testem, se karom, se lábam, de még szemem sem, amivel magamra nézhetnék.

Dühöt viszont érzek. Tristan kegyetlenül megfizet még azért, amit velem és Luciannel művelt. És Pippóval! És Mr. Rossival! És – ó, istenem…

Aaron arca azonban teljesen kifejezéstelen volt. Üres. Csak a szemében ragyogott a megcáfolhatatlan felismerés. Hallottam, ahogy a szívverése lelassul és… végül megáll. Ekkor a vörös hajú vadász lecsúszott Tristan pengéjéről.

Ő ölte meg Aaront is. Érzem, ahogy a fájdalom átjár. Nem enged. Újra beborít az előbbi fekete üresség. Ezúttal hosszabb ideig, míg egyszer csak ott találom magamat a ragyogó kék égen. A Líceum udvara felett lebegek. Itt kaptuk kézhez az érettségi bizonyítványunkat. Itt kellett volna kivégezni Thanatost. Most pedig többtucatnyi testet látok kiterítve. Szorosan egymás mellett, fekete lepedőbe csavarva, és valamilyen folyadékkal leöntve. Azoknak a vadászoknak a holttestei, akik a Líceum elleni támadásban és az örök jégben vívott csatában vesztették életüket. Legalábbis ezt mondja az a fehér hajú férfi, aki a pulpitusról a Phalanx szigorú rendben felsorakozott tagjaihoz beszél. Mindenütt koszorúk, fényképek és gyertyák. Közvetlenül alattam megpillantok egy képet Aaronról. Rajta azon ritka pillanatok egyike, amikor a mindig zárkózott vadász mosolyog.

Az ismeretlen beszélő tovább csűri-csavarja a szót. Az elkerülhetetlen áldozatvállalásról és a vadászok kötelességéről beszél, az elkövetkező nehéz időkről és az emberek védelmének megszervezéséről.

– Tristan megfizet még ezért – suttogja egy nagyon is ismerős hang. Alig lehet érteni, de semmi kétség, hogy a jelenlévők kilencven százaléka ugyanúgy hallja Lizzy ígéretét. Úgy tűnik, a szónokot sem hagyja hidegen a közbeszólás és a vadászok komoran bólogató arca.

– Mindannyian megértjük a fájdalmadat, Felicitas. A Phalanx célja azonban továbbra is az, hogy az emberiség javát szolgálja – töri meg a csendet a fehér hajú férfi, aki a lehetőségekhez mérten igyekszik uralni a helyzetet. – A változások is részei ennek a felada…

S ekkor az első sorból a barátnőm hirtelen előlép. Kivörösödött szeme könnyekről árulkodik, jéghideg arca azonban engem is mélyen megráz. A régi vidámság és ártatlanság teljesen eltűnt róla. A nyakán lévő szörnyű sebhely csak halvány tükörképe lehet annak, amin most legbelül keresztülmegy.

Lizzy megáll, a legelső letakart hordágy elé lép. Az apjáé, amit számtalan koszorú vesz körül. Kiveszi a tartóból azt a fáklyát, amely Mr. Rossi fényképe mellett van, és a holttest mellé dobja. Azonnal lángok csapnak fel, elindítva egy láncreakciót. Egymás után gyulladnak meg a testek a hordágyakon. Moraj fut végig a tömegen, rajtam pedig különös mélabú lesz úrrá. Lehet, hogy az én testem is ott van valahol…

Gideon a húga mögé lép. A férfi ugyanolyan zaklatottnak tűnik, mint a lány, továbbra is jól látszik, mennyire aggódik Lizzyért. Együtt várják meg, míg a tűz eléri Aaron testét, majd a barátnőm sarkon fordul és elhagyja az udvart.

A fehér hajú férfi mintha mondani akarna még valamit, de hirtelen meggondolja magát, miután Gideon sötét arcába néz.

Azt hiszem, ezzel a szertartás hivatalosan véget ért.

Megpróbálom követni a barátnőmet, ám amikor a Líceum bejáratához ér, hirtelen fülsiketítő dübörgés rázza meg az egykori kolostor falait. Sikolyokat hallani. Aztán egy hatalmas robbanás rengeti meg a főépületet – ott, ahol a könyvtár áll. Az egész szárny egyszerűen összeomlik. Lizzyt hatalmas porfelhő nyeli el. Gideon rohan. Ugyanekkor egy energiahullám csap le rám, és hátrafelé taszít.

Fekete üresség.

Aztán már megint a fényüket vesztett fehér csempéket bámulom.

MI A FENE?!

Éppen próbálom rávenni magamat, hogy vegyek néhány mély lélegzetet, amikor rájövök, hogy nincs is tüdőm, ami szintén felzaklat, úgyhogy kezdhetem elölről az egészet. Vagy tíz képzeletbeli lélegzetvétel is kell ahhoz, mire végre készen állok arra, hogy rendezzem a gondolataimat.

Valaki felrobbantotta a Líceumot? Talán Tristan? De hogy lehet, hogy az a szemétláda még mindig életben van? És ha életben van, az azt jelenti, hogy Mara is túlélte? És vajon miért kerülök én folyton ebbe a csempézett cellába?! Ez lenne az én személyes poklom?

A megválaszolhatatlan kérdések áradata egyszerűen nem akar véget érni. Ki volt az a fehér hajú férfi? Ezenkívül nem láttam se anyámat, se Victoriust, se Tobyt, se Ryant vagy Jimmyt. Életben vannak még egyáltalán?

Ó, nekik mindenképp túl kellett élniük!

És miért érzem még mindig az orromban a nyári vihar, vagyis Lucian illatát? Az orromban, ami már nem is létezik. Ááááá… oké, csak nyugalom.

Talán Lucian is ott volt a Líceumban, csak nem vettem észre? Ez logikus lenne, elvégre Aaron és Mr. Rossi is sokat jelentettek számára. Vagy lehet, hogy lassan kezdem elveszíteni a maradék józan eszemet, mert képtelen vagyok másra gondolni, csak a szemében égő kétségbeesésre?

Lucian. A neve elnyel, és már megint a fekete ürességben lebegek.

Bársonyos nevetés csendül. Visszhangokat ver a metróállomás falaira.

Már megint hová kerültem, kérem?

A sínek felett egy tábla. Ám ha a gyér vészvilágításnál némileg több fény is lenne, akkor sem tudnám megfejteni a kínai írásjeleket.

– Azért jöttél, hogy megölj engem? – kérdezi egy sötét hajú nő, akinek a szépsége olyan tökéletes és emberfeletti, hogy szinte fáj ránézni. Magába foglalja mindazt, amit mélységesen gyűlölök. A félelmeim megtestesítője. Csak most jövök rá, mennyire reménykedtem benne, hogy soha többé nem kell látnom őt.

Hát, legalább az a kérdés tisztázódott, hogy Mara életben van-e.

A boszorkánykirálynő hosszú, vérvörös ruhát viselt, mely úgy dörgölőzött csupasz lábához, mintha élne. Boszorkányok és brachionok vették körül. Legalább tíz. Ennek ellenére mindannyian feszültnek tűntek az egyetlen ember előtt, akihez Mara a szavait intézte.

– Miért nem jössz ide, hogy megtudd? – érdeklődött Lucian a föld alatti helyiség másik végéből. Alig lehetett kivenni az alakját a sötétben. Csupán a karján végigfutó fehér villanások sejtették, hogy merre lehet… és a szemében megcsillanó vakító fény.

A boszorkányok előreléptek, hogy megvédjék királynőjüket. Zöld tűz gyűlt össze a kezükben. Egyidejűleg éles hangok törtek fel a mélyből. Az alagút árnyékából ekkor sötét alakok egész sora bukkant elő. Akár a rovarok, a padlón, a falakon és a mennyezeten másztak felé. A lassabbakat egyszerűen eltaposták a hátulról érkezők. Az egész olyan volt, mint egy ufótámadás, bár ezek a valamik sápadt arcukkal és véreres szemükkel sokkal inkább tűntek emberinek, mint azt a járásuk és a kattogó hangjuk alapján gondolnánk.

Lucian összeszedte minden erejét. A lények azonnal megtorpantak, ezzel kellő távolságot tartva Lucian sercegő aurájától, hogy még véletlenül se tudjon ártani nekik. Felvillantották vicsorgó, hegyes agyarukat. Éles karmaikkal mélyen az állomás kőpadlójába vájtak.

Ismét felcsendült a bársonyos nevetés. Úgy éreztem, a hang okozta libabőr már örökre megmarad.

– Még nem, gyermekeim – nyugtatta meg Mara a szörnyek hadát, akik sziszegve néhány métert hátráltak. – Nem fog bántani.

– Te csak ne legyél annyira biztos magadban – válaszolta Lucian, s ismét hatalmas erő áradt ki belőle. Akkora, hogy az egész állomás beleremegett.

Mara Lucian felé lépdelt, amíg már csak egy karnyújtásnyira volt tőle. Túlságosan is tökéletes vágású mandulaszemében nyoma sem volt félelemnek.

– Csodálom az erődet. Micsoda bosszúszomj. Micsoda szenvedély – dorombolta csábítóan. – Ugyanabból az anyagból gyúrtak… téged és engem. Még az ellenségeink is ugyanazok. Miért nem csatlakozol hozzám?

Úgy tűnt, a boszorkánykirálynő komolyan gondolja az ajánlatát, bár nyilvánvaló volt, hogy nem igazán bízik a halhatatlan lélekkel rendelkező brachion jóindulatában.

Lucian megragadta Mara torkát.

– Te vagy az ellenség – morogta.

A prima még mindig nem mutatott félelmet. Sőt egy határozott mozdulattal jelzett az embereinek, hogy egyelőre ők se lépjenek közbe.

– Én – felelte finom mosollyal az arcán – soha nem ártottam neked.

– Te nem, csak az egyik fiad – Lucian ereje még tovább nőtt, és energiája egyenesen Mara lényegébe áramlott. Most halk zihálás hagyta el a boszorkánykirálynő száját, de még mindig nem engedte, hogy az emberei megállítsák Luciant.

– Nem tudsz megölni! – nyögte ki.

– Én nem így látom.

A mennyezetről leszakadt darabok maguk alá temettek néhány karmos lényt. Hallani lehetett, ahogy hörögnek és vonyítanak. A horda többi része azonban nem mozdult.

– Az erőd máris elhomályosítja az érzékeidet, Lucian. Ha megölsz, semmi sem lesz, ami megállíthat téged. Még saját magad sem. Először elvész az önuralmad, majd fokozatosan elveszíted a józan eszedet.

Lucian tekintete megvillant. Hirtelen már nem tűnt olyan elszántnak. Mara felnevetett.

– Látom, érted, miről beszélek – s kihasználva Lucian tétovázását, máris kiszabadította magát a szorításából. – Hány primust öltél meg Patriában? És hány embert, amikor az energiád átrobogott a portálokon, és mindent romba döntött? Csak azért, mert bosszút akartál állni?

Mara ereje újra szabad volt. Egyszeriben a föld alatti helyiséget a sötét éjszaka tiszta illata töltötte be. Árnyékok. Hideg. Üresség.

– Mit gondolsz, mi fog történni, ha engem is megölsz, és ezáltal elnyered a bennem lakozó lényeget? – szegezte mandulavágású szemét könyörtelenül Lucianre. – Akkor hányan fognak meghalni, a te kezed által?

Azt hittem, nem jól hallok. Lucian elpusztította Patriát? Miatta omlott össze a Líceum?!

Ó, istenem! Mit tettem? A lelkemnek elvileg az lett volna a dolga, hogy mindenben segítse őt, nem pedig az, hogy az őrület szélére sodorja. Az a sok ártatlan ember és primus… Ennyire képtelen volna uralkodni az érzelmein? Egyszerűen túl nagy volt az ereje, mint annak idején a fekete aziamok miatt, csak még annál is ezerszer nagyobb. És ha megöli Marát…

Luciannek hatalmas erőfeszítésébe telt, hogy megfékezze magát, és egy lépést tegyen hátrafelé. Jól tudta, hogy a boszorkánykirálynő igazat mondott.

– Ugyanez vonatkozik rád is – figyelmeztette Marát.

– Természetesen. Ezért vagy még életben. Nagy értéket tulajdonítok a józan eszemnek – felelte, miközben kimért léptekkel elindult, hogy körbejárja Luciant. – Úgy tűnik, patthelyzetbe kerültünk. Fegyverszünetet ajánlok neked, Nemides fia. A világ elég nagy kettőnk számára is.

– Soha. Megtalálom a módját, hogy megállítsalak – sziszegte Lucian könnyednek tűnő önuralommal. Ismét fehér villám csillant meg a bőrén. Úgy látszik, az imént megszerzett önuralmát máris kezdte elveszíteni.

Végül mintha Mara sima vonásain is némi aggodalom futott volna át.

– És ha cserébe utat engedek a bosszúszomjadnak? – tekintete ekkor egy férfira siklott, aki eddig mozdulatlanul állt a háttérben. Az alakját árnyék fedte, de én bárhol felismertem volna a szeme körül kékesen izzó boszorkánygyűrűkről. Tristan.

A többi boszorkány elborzadva meredt rá, Lucian meglepődött, Tristan azonban rezzenéstelenül állt, mintha hosszú ideje erre a pillanatra várt volna.

– Kiszolgáltatnád nekem a saját fiadat? – kérdezte Lucian. Hitetlenkedése Mara embereinek soraiban is visszhangra talált.

– Természetesen nem – vágta rá Mara azonnal. – De… nem tartom őt többé a védelmem alatt. Mostantól kezdve egyedül kell boldogulnia.

– Na de, miért? – Ez volt az egyetlen dolog, amire Lucian ebben a pillanatban gondolni tudott. Képtelen volt megfejteni Mara ajánlatának valódi értelmét. Tényleg ennyire félt volna tőle?

A boszorkánykirálynő megvonta a vállát.

– Miért ne? A fiam bármit megtenne értem. Nem így van?

Erre Tristan kilépett az árnyékból. Zárkózottabbnak tűnt, mint valaha, s mégis, a látványa akkora érzelmi zűrzavart okozott bennem, amin alig tudtam úrrá lenni. Ő volt az, aki megölt, aki hátba szúrt. Kétszer is.

Mindazonáltal az iránta érzett düh és undor egyben mérhetetlen szánalommal társult bennem. Azt remélte, hogy végre boldog lesz az anyja oldalán. De nem igazán tűnt boldognak. Azt sem lehetett tudni, valójában mit érez Mara döntése miatt.

– Ha ez a kívánságod – mondta Tristan hűvösen.

A boszorkánykirálynő széttárta a karját.

– Látod, Lucian. A hatalmamban áll, hogy…

De nem hallhattam tovább a boszorkánykirálynő magyarázatát, mert ekkor a kék boszorkánytűzzel szegélyezett szürke szempár találkozott az enyémmel. Tristan mintha egyenesen rám nézett volna. Egy röpke pillanatra az volt az érzésem, mintha a tekintetébe csodálkozás vegyült volna. De aztán megmozdította az ujjait. Alig észrevehetően izzó vonalat rajzolt a levegőbe, és hirtelen valami kilökött a kínai metróállomásból. Vissza a fekete ürességbe.

A következő dolog, amit láttam… a csempe volt.

A jogos tulajdonos

Fogalmam sincs, ezúttal mennyi ideig bámultam a falat. A gondolataim nyaktörő sebességgel száguldoztak. Tristan nem csak látott engem, hanem képes volt elzavarni onnan. Egy pecséttel.

Ennek magyarázatát csak nagyon lassan értettem meg, hisz ez az elképzelés annyira abszurd volt, hogy egyszerűen nem akartam elhinni. Ugyanakkor reménnyel töltött el. De vajon megengedhetem-e magamnak, hogy bármiben is reménykedjek?

Az emberi felem meghalt. A lelkemet Lucianre bíztam. Így már csak az a részem maradhatott meg, amely démoni eredetű volt. Ez lehet a válasz? Lehet, hogy az ok, ami miatt egyáltalán primus lettem, eddig nem is volt ismeretes előttem?

Mindenesetre ez megmagyarázná, miért tértem vissza mindig az amszterdami Omega-laboratóriumba. Ott születtem, és mint minden testetlen primusnál, az én lényem is folyton visszament a születésem helyére. Itt kell lennie annak a csempézett helyiségnek is, a rozsdás íróasztallal és az irattartó polccal, ami régen szülőszobaként szolgálhatott.

Már csak azt nem értettem, miért nem lát sem Lucian, sem Bel, sem Mara engem? Túl gyenge volna a halhatatlan lényem, és túl kevés az erőm? De talán ezen lehetne változtatni. Ha tényleg primus vagyok, akkor testet ölthetnék, és táplálkozhatnék mások érzéseiből. De… hogyan csináljam? Lázasan kutattam az agyamban minden apró részlet után, amit Lucian tanított nekem a menedékben tartott kiképzésünk során.

Ugyanebben a pillanatban már kúszott is felém a jól ismert fekete üresség, s mint mindig, egyszeriben magával sodort. A semmiből kisvártatva durva sziklafal formálódott. Bármi is volt az, ami a világ történelmén keresztül repített engem, ezúttal egyenesen a menedékbe küldött.

Egy kicsit máshogy nézett ki, mint emlékeztem rá. Lelakottabbnak tűnt. Lepusztultabbnak. Sivárabbnak. Az egyetlen fény a konyhából jött. A többi helyiségben sötét volt. Rengeteg ruha, táska és mindenféle holmi hevert szerteszét egy nagyképernyős tévé és egy Playstation között. A kanapé is másképp nézett ki, s ekkor megláttam, ki ül rajta, s a szívem hirtelen örömtáncot lejtett, s majd megszakadt.

Ryan. Szörnyen nézett ki. Borotválatlan volt. Fésületlen. Erőtlen. Az előtte lévő asztalon számos üres italosüveg feküdt. Mellette egy családi méretű pizza maradéka száradt – a szagából ítélve már jó pár napja ott állhatott.

Teltek a percek. Ryan ivott. Kétszer is újratöltött, mielőtt az aktuális üveg kiürült volna. Egyszer csak magasra emelte a poharát.

– Mindig azt mondtad, hogy egy nap még bánni fogom, hogy nem vagyok képes lerészegedni – motyogta.

Egy pillanatra azt hittem, hogy hozzám beszél, de aztán minden reményem szertefoszlott, amint megláttam mellette a mobiltelefonját és a rajta lévő képet. Aaront és őt ábrázolta, ahogy nevetgélve birkóznak.

– Igazad volt, haver – a tetovált vadász hangja ekkor elcsuklott. Az üres üveget a mellette lévő kanapéra hajította, és a szeme megtelt könnyel. Ekkor a korábban mindig oly rendíthetetlen óriás sírva fakadt, és keservesen zokogni kezdett.

Tehetetlenül néztem őt. Minden porcikámmal azt kívántam, bárcsak megölelhetném. Egy olyan barát, mint Ryan, aranyat ért. Hűséges. Bátor. Vidám. Mindig megvigasztalt, amikor igazán szarul éreztem magam. És én most nem tudtam odamenni és mellette lenni.

„Nem vagyok túl jó a mélyreható beszélgetésekben, de ha engeded, én minden küzdelembe veled megyek, legyen az bármilyen értelmetlen is. – Ryan egy pillanatra megállt, mintha át kellene gondolnia a saját szavait. Aztán megvonta a vállát: – Persze nagy valószínűséggel előtte kiakadok, és jó sokat szitkozódom, de mindig mögötted állok.”

Igen, pontosan így tett. És hová vezetett mindez?

Amint a tetovált vadász abbahagyta a sírást, máris újabb üveg után nyúlt. A fogaival bontogatta, és a dugót hanyagul a pizzásdobozra köpte.

– Ezt meg rád, Morrison – motyogta, és felemelte az üveget. A szavaiban megbúvó keserűség és szeretet olyan elemi erővel tört rám, mintha valaki jó erősen arcon csapott volna.

Ryan kínjában felnevetett, és ismét könnyek gyűltek a szemében.

– A lányra, a halhatatlan lelkére, a mosolyára, amitől fényesebben ragyog a nap, és akinek olyan kemény a feje, amilyet még nem látott a világ – s csaknem az üveg felét felhajtotta már, amikor azon tűnődtem, vajon mióta ülhet itt Ryan, és iszogat teljesen értelmetlenül, annak tudatában, hogy a pecsétje úgyis megakadályozza, hogy lerészegedjen.

– Jobban kellett volna vigyáznom rád.

Ám mielőtt még a sűrű szempilláin újra kicsordultak volna a könnycseppek, megcsörrent a mobilja. A kijelzőn a „Gid” felirat jelent meg.

Ryan megtörölte az arcát, de habozott, hogy kinyújtsa-e a kezét, mintha csak tudná, hogy a barátja valószínűleg nem kímélné, és alapos fejmosást kapna tőle, ha így látná. Meg tudtam érteni. Ugyanígy éreztem magamat akkoriban én is, a sok aggodalommal és önsajnálattal telve, amíg már nem bírtam tovább, és oda nem költöztem Belhez. Ezért vonult hát el Ryan ide, a menedékbe?

Amikor a csörgés abbamaradt, és Gideon nem sokkal később újra hívta, Ryan mégiscsak felvette. Kihangosította, és a mobilját maga mellé dobta a kanapéra.

– Szia!

– Szia, haver – hallatszott Lizzy bátyjának a hangja. – Minden rendben veled?

– Persze – Ryan rettentően igyekezett, hogy ne lehessen kihallani semmit a hangjából, ami nem igazán sikerült neki, és láthatóan kényelmetlenül érezte magát emiatt. – Milyen volt a szertartás? – próbálta elterelni a szót.

Gideon felsóhajtott, de nem akarta ráerőltetni magát a barátjára.

– Lizzy rendesen a helyére tette Grahamet. Ami persze nem fogja megállítani, de legalább megnehezíti a dolgát.

– Bravó, csajszi – Ryan arcára némi mosoly kúszott, majd hangulata újra mélypontra süllyedt. – Rendbejött már?

– Nem, de ez más lapra tartozik. Most kapcsold be a híreket.

A hangja olyan komor volt, hogy Ryan is megijedt. Megragadta a mobiltelefon mellett fekvő távirányítót, és a hírekre kapcsolt.

– …a város nagy részét már kiürítették, így az áldozatok száma várhatóan nem nő tovább. Sanghaj polgármestere teljes körű támogatásáról biztosította az érintetteket. – A szőke bemondónő mögött ekkor feltűntek a romok és a mentési munkálatok képei. – A metróállomás összeomlása feltehetően a csütörtöki, a világ minden részén jelentkező földrengéssorozat újabb következménye, amely összesen negyvenhat országot sújtott. A globális katasztrófa utóhatásai még mindig érezhetőek, és bár a várt szökőár, máig tisztázatlan okból, nem következett be, a rendkívüli állapotot hirdető országok száma huszonötre emelkedett. Jelenleg nem tudni, hogy további földrengések várhatóak-e még a már eddig is súlyosan érintett területeken, éppen ezért az ENSZ változatlanul minden ember türelmét kéri. Ugyanakkor egyre több zavargásról és fosztogatásról érkezik hír…

Ryan lenémította a tévét, és kezével végigsimított az arcán.

– Meg kell állítanunk, ugye?

– Mintha képesek lennénk rá – felelte Gideon szárazon. – De igen, a nagymester már kiadott egy erre vonatkozó parancsot.

A tetovált vadász nagyot káromkodott.

– Jobban tenné, ha inkább azzal a boszorkány-brachion-szörnyeteggel foglalkozna, aki a bosszútól hajtva a fél démonvilágot elintézte. Akkor a Lucian-problémát ki is pipálhatnánk.

Tisztán hallottam minden szavát, ám én képtelen voltam elszakadni a tévé képeitől. Odakint világvége hangulat uralkodott.

– Egyetértek, de nem tudok rajta változtatni. Csak tájékoztatni akartalak – mondta Gideon fáradtan. – Ha akarod, szólok egy jó szót az érdekedben.

Túlzsúfolt kórházak, a városokba vezényelt katonaság, ideiglenes táborok, ideges politikusok, sérültek, tűz, füst, romok, erőszak és pánik. A világ lángokban állt.

– Hagyjál lógva, Gid. Nem akarok tovább annak az idiótának dolgozni.

Atyaég! Lucian volt az, aki előidézte ezt az apokalipszist.

Nem ő! ÉN voltam… amikor neki adtam a lelkemet! Most pedig pontosan az történt, amitől mindenki a legjobban rettegett – ezért akart engem annak idején Jiron mindenáron megölni –, ami mindenki legszörnyűbb rémálmaiban szerepelt: Háború. Halál. Zsarnokság. Egyetlen primusnak sem volna szabad elpusztíthatatlan lélekkel rendelkeznie. Ez túlságosan hatalmas erő. Nagyobb, mint amit bárki is képes volna az irányítása alatt tartani.

Mit tettem Luciannel? A bűntudata most a pusztulását okozza.

A tévében mutatott égő törmelékek képei lassan elhalványultak előttem. Megint minden fekete lett. Az üresség ismét a markában tartott. És hirtelen egy valóságos törmelékhalom előtt álltam. Olyan magasan tornyosult előttem, akár egy ház. Nem is, mint egy felhőkarcoló. Ami azért volt különös, mert ahogy a rengeteg törmeléket egymásra halmozták, az fizikai lehetetlenségnek számított. Itt nem hallatszottak szirénák, nem voltak sikolyok, még a szél süvítése is elkerülte e helyet – pedig akkora erejű vihar tombolt, ami egy hurrikánnak is beillett volna. Téglákat vitt magával, üvegen, fagerendákon, betontömbökön, ősi gránittömbökön, gótikus boltozatok maradványain, összetört ólomüvegablakokon, görög oszlopokon, felhőkarcolók acélvázain, évezredek építészeti alkotásain söpört végig. Ez csak egy dolgot jelenthetett: akaratlanul is Patriába – vagyis inkább oda, ami Patriából megmaradt – kerültem.

A látvány annyira megdöbbentett, hogy csak pillanatokkal később vettem észre, hogy valami felfelé húz engem. Egy bungaló lyukas cseréptetőjén egy magányos alak tűnt fel a szürke égbolt alatt. Mintegy a vihar középpontjaként. A szél tépte-cibálta Lucian sötét hajfürtjeit. Zöld szeme a semmibe révedt, ám tekintete mögött most is ádáz harc folyt: a végtelen bánat és a mindent elsöprő harag küzdött egymással. Vonásai már csak kemény álarcra hasonlítottak, mely alatt a mély árnyékok bensőjének teljes elnyelésével fenyegették.

Lucian látványa annyira szíven ütött, hogy egy pillanatra rosszul lettem. Pontosan tudtam, hogy mit érez. Én is megtapasztaltam ezt a fájdalmat, és most újra át kellett élnem. Akár egy nyílt seb, mely sosem szűnik meg vérezni. Soha nem gondoltam, hogy létezhet szörnyűbb dolog, mint elveszíteni életem szerelmét. Hát tévedtem. Még szörnyűbb volt látni, hogy életem szerelme így szenved, anélkül hogy bármit is tehettem volna érte.

– Sokféle fájdalmat tapasztaltam és okoztam másoknak, de sem előtte, sem utána nem láttam senkit így szenvedni – mondta csendesen Lucian. – Egy szétszakított primus-kötelék nemcsak a szívet töri össze, hanem az elmét és az akaratot is kikezdi. – Finom ráncok jelentek meg a szeme körül. – Talán egy kicsit örülök is, hogy nem emlékszem semmire ezen a ponton. Nem hiszem, hogy uralkodni tudnék a dühömön, ha…

Lucian egykori máltai szavai most komor jóslatnak tűntek. Talán emlékszik is rá. Mindenre. Csakhogy én már nem lehetek ott…

A maszkja most egy pillanatra lehullott. Szemét lehunyva lehajtotta a fejét. Úgy tűnt, egyre nehezebben tudja megtölteni a tüdejét levegővel. Fehér villanások kúsztak végig a bőrén. Minden ösztönöm hangos riadót fújt, s figyelmeztetett a veszélyre, amit most ő jelent, de nem tudtam levenni róla a szemem. Én ezt nem akartam – ugyanakkor ez a tehetetlenség olyan elviselhetetlen gyötrelmet okozott, hogy belülről felkiáltottam. Az életemért kiáltottam. Annyiszor kiáltottam a nevét, amíg egyszer csak Lucianből is hangos kiáltás tört elő. Dühös. Reménytelen. Megtört. Mint egy halálosan sebzett oroszlán üvöltése. A kétségbeesés könnyei menten felszáradtak ereje forróságától, majd az energiája megragadott, és a semmibe taszított. Vissza a fekete ürességbe, azzal a gúnyos ígérettel, ami már soha nem lehet az enyém: Béke.

Egyik pillanatról a másikra ismét egyedül voltam. Én és a fehér csempék a falon.

Fájdalmamban addig üvöltöttem, mígnem bánattá változott. Egyetlen szó töltötte ki a gondolataimat: Miért?

Miért nem képes Lucian a hatalmas ereje ellenére észrevenni engem? Miért kerülök folyton ebbe a rémálomba?

Egy zaj riasztott fel. Egy irodai szék forgása. Nem voltam egyedül. A mozgásérzékelő felkapcsolta a villanyt, és jól láttam, hogy egy férfi ül mellettem a sötétben.

– Gondolhattam volna – Tristan komótosan felállt, és odajött hozzám. Hűvös igézet ült ki vonásaira, mintha egy tudományos szenzáció lennék. Kinyújtotta a kezét, amitől rögtön pánikba estem. A gondolatra, hogy hozzám ér, mindenem összerezzent. Fogalmam sem volt, hogy egyáltalán lehetséges-e, de nem is akartam megtudni. Csak el akartam menni tőle, jó messzire.

– Ari, ne – hallottam még, ahogy Tristan felkiált, majd a hangját elnyomja a végtelen csend.

Először tértem vissza önként a fekete ürességbe. Fogalmam sem volt, hogy ezúttal hová vezet, de annál bármi jobb volt, mint Tristannal szembenézni.

Hangos zene rántott ki a sötétségből. Egy kubai zenekar vidám ritmusait hallottam. Fölötte az éjszakai égboltot megszámlálhatatlan fényfüzér díszítette, lágy arany fénybe vonva a környéket. Ismertem ezt a helyet. Bel máltai birtokának átriuma. Csakhogy korábban még soha nem láttam itt ennyi embert. Több százan táncoltak, nevettek, ettek és ittak bármit, a lényeg, hogy tompítsa az érzékeket. A már-már orgiával határos parti egyértelműen Bel kézjegyét viselte.

Ahogy a tömeg fölött lebegtem, csalódottság öntött el. Nem igazán vártam el, hogy Bel gyászoljon, de muszáj rögtön partit rendeznie?

A mulatozók között hirtelen megpillantottam egy alacsony, tetőtől talpig fehérbe öltözött férfit elegáns, oldalt elválasztott hajjal. Victorius ma egy olyan öltönyt viselt, amit John Travolta is megirigyelhetett volna a Szombat esti lázban. Már messziről kiszúrtam a tömegben. Az arca is egészen más volt. Ő volt az egyetlen, aki nem sugárzott a ragyogó jókedvtől. Ellenkezőleg, olyan arcot vágott, mintha a saját kivégzésére készülne.

Követtem, ahogy bement, majd fel a lépcsőn. A házban nem maradt egyetlen négyzetméter sem, melyet ne foglaltak volna el a mulatozók. Csupán a ruhák mennyisége változott, az öltözetek egyre hiányosabbak lettek, ahogy a tetőn lévő medencéhez közeledtünk. A víz csillogva tükröződött vissza a félmeztelen testeken, természetfeletti kisugárzást kölcsönözve a táncoló tömegnek. Victorius egyenesen a bárpult felé vette az irányt. Ott ült a ház ura, körülvéve rajongóival és követőivel. A pultoslánnyal flörtölt, megkocogtatta egy csupa izom strandfiú vállát, és néhány bikinis lánynak osztogatott italokat elbűvölő mosolya kíséretében. Bel, ahogyan él és lélegzik. Legalábbis úgy tűnt, nála semmi sem változott.

Amikor Victorius a bárpulthoz ért, keresztbe fonta a karját és szemrehányóan nézett Belre.

– Bármilyen vonzó is vagy, bohókás Antikrisztusom, ne feledd, hogy már nem állok a szolgálatodban.

Bel egy laza kézmozdulattal elhessegette maga körül a rajongótáborát, és hívogatóan megpaskolta a mellette lévő bárszéket.

– Pontosan ezért vagy itt.

Victorius kételkedve szemlélte a szőke primust, de azért elfogadta a meghívást. Kétszer is neki kellett veselkednie, mire sikerült feltornásznia magát a magas bárszékre. Miután már fenn ült, rendelt magának egy Cuba Librét, majd nagy, kerek bociszemével Belre nézett:

– Lucian úgysem hallgat rám. Hidd el, én megpróbáltam.

– Nem is kell rád hallgatnia – sóhajtott fel Bel, és nyitott hawaii inge zsebéből előhúzott egy levelet.

– Csak szükségem van valakire, aki ezt átadja neki.

Lucian neve volt a borítékra írva. Méghozzá az én kézírásommal! Hirtelen nagyon-nagyon rossz érzés fogott el. Tudtam, hogy milyen levélről van szó. Még azelőtt írtam, hogy párbajra hívtam volna Thanatost a Csendes vízben. Akkoriban Luciant eskü kötötte, és nem tudtam beavatni a terveimbe. Ez egy búcsúlevél volt arra az esetre, ha nem élném túl, és Luciannek kellene odaadnom a lelkemet. Nahát, a sors furcsa fintora, hogy Bel megtartotta ezt a levelet.

– Ez az, amire gondolok? – kérdezte Victorius rosszat sejtve. Mert hogy akkor is ott volt, amikor Belt annak idején kineveztem postásnak.

A szőke primus bólintott, mire Victorius óvatosan, szinte áhítattal vette át a borítékot.

– És szerinted ez jó ötlet, hogy pont most adjuk oda Luciannek? Az érzelmeket felkavarni mostanság eléggé… végzetes lehet.

Bel arcán ferde vigyor jelent meg.

– Ezért van szükségem rád.

Victorius ingerülten fújt egyet, de mindenféle zokszó nélkül eltette a levelet. Bizonyára sejtette, hogy az ő túlélési esélyei ténylegesen jobbak, mint Belé. Végül is ő ember volt, és Lucian valószínűleg kötelességének érzi, hogy kétszer olyan óvatos legyen a jelenlétében.

Ekkor egy csinos lány, akinek a melleiből nem sokat takart a csillogó bikini, Bel és a vendége közé furakodott.

– Jössz a medencébe? Volna egy kis születésnapi meglepetésem számodra – csicseregte, és megfogta Bel kezét.

A szőke primus rákacsintott, de még mindig nem mozdult.

– Csak néhány percet kérek.

Egy idegesítő kuncogás közepette, mely a lány vonzerejét meglehetősen gyatra szintre süllyesztette, elszökdécselt, nekiment pár táncoló srácnak, majd egyensúlyát vesztve beleesett a medencébe.

Victorius felhúzott szemöldökkel nézett a házigazdára.

– A rosszalló beszólásokra nem vagyok kíváncsi – morogta Bel, és az italáért nyúlt. – Nincs valami jó kedvem.

– Számomra kristálytiszta, miért csinálod ezt a műsort, te, átlátszó, kis Mefisztóm. A nők terén azonban csiszolhatnál egy kicsit az ízléseden.

– Szóval úgy gondolod, hogy átlátszó vagyok? – mondta Bel ijesztően halkan. – Akkor kérlek, avass be engem is.

Persze Victoriusnak sem kellett kétszer mondani. Kisujját eltartva kevergette koktélját, s tudós ábrázatát felvéve folytatta:

– Mara toboroz. Napról napra egyre több boszorkányt és primust vadászik le, te pedig a követőidet próbálod lekenyerezni, amiért vélhetően veled tartanak majd.

Olyan egyszerű és logikus. Mint oly sokszor, amikor mesteri elme üzemmódba váltott, Victorius most is elnyerte a csodálatomat. Bel viszont nem úgy tűnt, mint akit túlságosan lenyűgöztek, de most már legalább láttam, milyen kevéssé jól szórakozik ezen a partin.

– A követőim hűségesek hozzám. Partival vagy anélkül, mindegy – ellenkezett szárazon. – Én inkább erőt demonstrálok.

Hát persze! Patria elpusztult, és a primusok körében valószínűleg valóságos pánik tört ki. Egy parti valóban a legjobb demonstráció. Bel megmutatja a világnak, őt aztán nem tudja megijeszteni egy boszorkánykirálynő.

– Szóval nem is tervezed, hogy megállítod Marát? – kérdezte Victorius.

– Csak egyvalaki képes arra, hogy megállítsa Marát – ellenkezett Bel egy vállrándítással. – És a lehető leghamarabb rá kellene állítanunk a dologra.

– Jobb ma, mint holnap. – Victorius megjegyzése, amelyet félig a Cuba Librébe mormolt, elgondolkodtatta Belt. Türkizkék tekintetével áthatóan vizsgálgatta Lucian megbélyegzettjét.

– Tudsz valamit, amit én nem?

Victorius a szemét forgatta, sóhajtott, belekortyolt az italába, letette a pultra, ismét a szemét forgatta, ölében összekulcsolta a kezét, és megadóan nézett Belre.

– Odaadta Timeonnak a szívét, és arra kérte, esküdjön meg, hogy elégeti, ha Lucian végleg elveszítené az irányítást önmaga fölött.

Mi?! Hogy tehette ezt?!

Bel ugyanolyan döbbenten nézett, mint én, de aztán csettintett a nyelvével, és azt motyogta:

– Végre legalább valami.

HOGY MI?!

– Hogy mi?! – visszhangozta Victorius.

Bel arca most még sötétebb lett.

– Hé, nekem is hiányzik Ari, de egy mindenható ámokfutóra nincs szükségünk. Egy hete Sanghaj, azelőtt Caracas, ma Manila. Lucian lassan eléri a határt, ahonnan már nincs visszaút. Örülhetünk, ha egyáltalán képes lesz még elég tisztán gondolkodni ahhoz, hogy a legrosszabbra is felkészüljön.

Caracas? Manila? Mennyi idő telhetett el azóta, mióta a fekete ürességben voltam?!

Ettől eltekintve Bel érvei valóban vitathatatlanok voltak, és mégis… az nem lehet, hogy idáig fajuljanak a dolgok. Valamit tennem kell! Valahogy éreztetnem kell a jelenlétemet.

– Nem értem, hogyhogy nem veszi észre, hogy Mara csak eltereli a figyelmét ezzel a szépen megrendezett Tristan-vadászattal? – horkant fel Victorius csalódottan.

Mindegy. Azonnal szükségem van arra a csillámos bikinis lányra. Most! Ő – amennyire meg tudtam állapítani – egyike volt azon kevés embernek, akiket Bel meghívott. És elég részegnek tűnt ahhoz, hogy ne tudjon védekezni ellenem.

– Talán Ari levele segít. Ez az utolsó aduászom – felelte Bel komoran.

Ott van! S milyen leplezetlenül hagyja, hogy az a fickó kisegítse a medencéből, aki persze pofátlanul kihasználja az elkerülhetetlen testi kontaktust.

Na, gyerünk, csináljuk. Fogtam magam, mellé férkőztem, és belebújtam a lányba.

Érdekes módon, hogy birtokba vegyek egy testet, sokkal könnyebbnek bizonyult, mint gondoltam. Na igen, ha a lány tudata olyan egyszerű és átjárható, mint egy tésztaszűrő, de ezt leszámítva nyilván ösztönösen helyesen cselekedtem. Élvezettel töltött el az érzés, hogy túlságosan is hosszú idő óta először vannak izmaim, éreztem, ahogy újra energia áramlik bennem. Kicsit olyan érzés volt, mintha valaki egy nagy adag adrenalint küldött volna a szívembe. Ez bizonyára a bikinis lány lelke. Tudtam, hogy felemésztem őt, és hacsak nem akarom megölni, nem maradhatok sokáig a testében. De, istenemre, ez az élmény olyan volt, mint egy kábítószerlöket. Aztán jött valami új. Mintha egy másik szín keveredne az eufóriámba. Egy másik ízvilág – friss, enyhén édes, egy csipetnyi savanykás íz. Egy igen kellemes, meleg bizsergés tört rám, mintha alkoholt ittam volna. Aztán végre leesett a tantusz. A srác által kiváltott izgalom volt az, aki még mindig szégyentelenül simogatta az új testemet.

– El a kezekkel, ha nem akarod, hogy eltörjem – motyogtam kissé rekedten, mert még nem igazán szoktam hozzá a hangszálaim használatához. Aztán jött az a keserű csalódás, amit rosszalló gyanakvás és egy leheletnyi ragacsosan édes félelem követett. Egy pillanattal később azonban mindez egyszeriben semmivé vált. A fickó felhúzta a falait. Félrehúzódott, és megvillantotta zöld boszorkánygyűrűit.

– Takarodj a barátnőmből, démon!

A szemem forgattam, csak nehezen tudtam türtőztetni magam, hogy elmagyarázzam, attól még, hogy egy részeg lányt fogdos, az még nem teszi őt a „barátnőjévé”. Ám erre se időm, se kedvem nem volt. Szó nélkül félrelöktem a fickót. Kissé alábecsülhettem azonban az erőmet, mert a boszorkány hangos csobbanással landolt a medencében. A körülöttünk állók felhördültek, miközben a csodálat, a tisztelet és az elismerés dicshimnusza szállt felém. Ezzel azonban sajnos sikerült nagyon feldühíteni a fickót, aki tönkrement frizurájával épp a medencéből kászálódott ki. Láttam, ahogy az ereje zöld fénybe borít mindent mögöttem. Komolyan képes ez a boszorkány itt, mindenki előtt villámokat szórni az emberekre?! Erre a kérdésre azonban nem kaptam választ, mert ekkor egy éles hang nyomta el a zenét.

– Nem, amíg az én házamban vagy! Bármilyen problémád is van, odakint old meg.

Megkönnyebbülés áradt szét bennem, amikor megláttam az előttem tornyosuló Belt. Már nyitottam is a szám, hogy végre elmondjam neki, hogy én vagyok az, még élek, de két szótagot sem tudtam kinyögni. Valami megragadott, és szó szerint kitépett a bikinis lány testéből. Épp csak láttam, ahogy Bel csodálkozva összevonja a szemöldökét, aztán a látásom teljesen elhomályosult.

Nem, nem, nem! Nem akarok visszamenni a csempékhez. Mi van, ha Tristan még mindig ott vár rám?

A lány lelkéből és a jelenlévők érzelmeiből származó erőm annál gyorsabban fogyott, minél jobban ellenálltam. De ezúttal valami más volt. Ezúttal nem úgy éreztem, mintha egy üres térben sodródnék. Inkább úgy, mintha valaki a fizikai törvényekkel ellenszegülve épp a másik irányba húzott volna.

A tüdőm egyszer csak megtelt levegővel.

Belégzés…

Fás ízt éreztem a számban. A fogaim valami kerekbe haraptak. Képes voltam mozgatni az ujjaimat, de a karomat nem.

Kilégzés…

Hideg. Nedvesség. Tengervíz. Egy információ, ami ugyan eljutott az agyamba, de anélkül, hogy bármi értelmét láttam volna. Valami eltakarta a szememet. Próbáltam megmozdítani a fejem, hogy megszabaduljak tőle, de valaki szorosan fogott és nem engedett. Egy primus.

Belégzés…

További kezeket éreztem. Boszorkányokét, ezt százszázalékos bizonyossággal tudtam – mintha a bőrömön keresztül érzékeltem volna a démoni energiájukat. Vonalakat rajzoltak a testemre.

Kilégzés…

A levegő vibrált a minket körülvevő erőtől. Hallottam a boszorkányok mormogását. Kántálásuk egyre hangosabbá vált.

Belégzés…

Fémes zúgás törte meg a feszültséget, majd jeges fájdalom nyilallt a mellkasomba. A fogaim még mélyebbre fúródtak a számba dugott fában. Egy sikoly szűrődött át rajtuk. Olyan ismerős volt, akár a fájdalom, ami kiváltotta. Hideg vas vájt bele a húsomba. Centiméterről centiméterre haladt előre. Precízen. Könyörtelenül. A kezek teljes erőből szorítottak. A lényem izommal, csonttal és vérrel egyesült. Minden egyes sejt hozzám tartozott, míg végül…

…a szívem elkezdett dobogni.

Aztán hideg ujjak vájtak a mellkasomba, és kitépték.

Ahogy te, úgy én is

Az elmém olyan messzire repített a fájdalomtól, amilyen messzire csak tudott. Álmodtam. Kétség sem fért hozzá.

Néhány röpke pillanatra Tristant láttam. Láttam őt meghalni. Újra és újra. És minden alkalommal Lucian volt az, aki leszúrta, megfojtotta, vízbe ölte…

Aztán ezek a szörnyű képek hirtelen eltűntek, és mindent körülvett a nyomasztó csend.

Tudtam, mi az a hely, ahova e csend tart.

Lucian otthona. Az írországi tetőtéri lakása.

Ami most teljesen üres volt. Se bútorok, se lámpák, se képek a falakon. Mintha elköltözött volna onnan. Óvatosan közeledtem a garázsajtótól a csempézett sarokig, ahol régen a konyhája volt. Most csupán néhány csupasz cső állt ki a vakolatból. Továbbmentem a nappali felé, majd megdermedtem. A szoba másik végében, a falnak támaszkodva, ahol akkoriban az ágya állt, ott ült. Lucian. Fejét lehajtotta. Sötét fürtjei az arcába hullottak, két karja erőtlenül pihent felhúzott térdén.

Rengeteg papír volt körülötte szétszórva. Olyan hatást keltve, mintha petárda robbant volna egy irattárban. Lassan közelebb léptem. Amikor mezítlábas talpam az első papírhoz ért, levettem tekintetem Lucianről, és közelebbről is megnéztem, mivel vette körül magát.

A búcsúlevelem volt. A levél, melyet Bel Victoriusra bízott, hogy kézbesítse – csak épp száz példányban.

Kedves Lucian!

Soha nem kérted tőlem a lelkemet, épp ezért fogom neked adni, amikor már nem látok más kiutat. Remélem, mindennap emlékeztetni fog arra, hogy mennyire megérdemled a szerelmet. Mert igen, szerettelek, szeretlek és mindig is szeretni foglak.

Valószínű, most nagyon haragszol rám, mert e sorokat olvasva rájössz, hogy a halálomra mindig is úgy tekintettem, mint lehetséges opcióra. Talán még gyűlölsz is a döntésemért, amit egyedül hoztam meg, pedig együtt akartuk ezt az egészet végigcsinálni. De hidd el, mindent megpróbáltam, és az utolsó leheletemig küzdöttem – a jövőért, a te oldaladon. Már most hiányzik minden veled töltött pillanat, amit már nem élhetek át, ugyanakkor végtelenül hálás vagyok minden egyes csodás percért, amit nekem ajándékoztál. Nem bánok semmit – különösen azt nem, hogy az életem része lettél. Ne merd magadat hibáztatni mindezért! Elég jól ismerlek ahhoz, hogy tudjam, most éppen erre készülsz. Kérlek hát, olvasd figyelmesen:

A döntéseimért nem te vagy a felelős! Egyedül én.

Kérlek, ne add fel.

Mindig veled leszek – csak egy gondolatnyira –, és vigyázok rád, bárhol is legyek.

Örök szerelemmel és azzal a reménnyel, hogy e sorok között talán te képes leszel kiolvasni azt, amit én nem tudok szavakba önteni.

A te Arid

Csak nehezen jutottam levegőhöz, a légzés is fájdalmas volt. Ez annyira hihetetlen. Ezek a szavak, melyeket régen meggondatlanul vetettem papírra, akkor valóban kifejezték, amit Luciannek mondani akartam. Most azonban annyira nevetségesen hangoztak. Hisz a lelkem többet ártott neki, mint a halálom. Ezzel világpusztító hatalommal ruháztam fel, ugyanakkor lehetetlenné tettem, hogy irányítása alatt tartsa azt.

– Lucian…

Lágy hangomtól összerezzent. Ó, istenem! Meghallotta volna? Lehetséges volna, hogy ez nem csak egy álom? A fejében voltam!

– Lucian, én vagyok…

Kétségbeesésében a füléhez szorította a kezét. Vihar söpört végig a padlástéren, felforgatva az összes levelet. Motyogott valamit, szavait azonban képtelenség volt kivenni a hirtelen támadt zajban. A szél visszalökött. Minden erőmmel nekifeszültem, és próbáltam átjutni hozzá.

– Lucian! – Egyre csak csúsztam hátrafelé, míg Lucian fel nem ugrott, és egyenesen a szemembe nem nézett. A benne lévő fájdalom akkora erővel hasított belém, mintha átgázolt volna rajtam egy tehervonat.

– Takarodj a fejemből! – kiáltotta.

Aztán újra elnyelt a sötétség, és kirángatott az elméjéből.

A sebeim végtelenül lassan záródtak. Egyszer csak valami tompa lüktetés kezdődött, és éreztem, hogy vér áramlik kiszáradt ereimbe. Egy szív dobogott a mellkasomban. Erőtlenül, de dobogott… ám ez mintha több erőmbe került volna, mint amennyivel rendelkeztem.

– Nyisd ki a falaidat! – parancsolta egy hideg hang. Röviddel ezután a félelem ragacsos, édes íze és egy nehéz, keserédes hang töltött el, amit szánalomként azonosítottam. Egyik sem volt kellemes, de segített. A vénák, az erek, a csontok és a porcok egyre jobban begyógyultak. Majd egyszer csak éreztem, hogy újra megdobban bennem a szív.

Nem tudtam, mennyi idő telt el így. Óráknak tűnt, amikor végre ahogy jött, olyan hirtelen megszakadt az érzelmek folytonos áradata. Víz hangját érzékeltem – méghozzá minden formában: apró cseppek, lecsurgó víz, pocsolyák, hullámok és erős áramlatok képében. Lépések közeledtek felém. Egy meleg kéz simította az arcom. Valaki eltávolította a fadarabot, amibe beleharaptam. Nyelni is alig tudtam, annyira kiszáradt a szám. Aztán eltűnt az anyag, amely megfosztott a látásomtól. Hunyorogtam, a hirtelen támadt fényesség elvakított. Egy arc elmosódott körvonala rajzolódott ki előttem.

– Hát itt vagy – az arcon egy mosoly jelent meg, ám e mosoly sem tudta eloszlatni a nagy szürke szempárból áradó mély szomorúságot, sem a fenyegetését, melyet az arc kemény vonásai tükröztek.

– Isten hozott, Ari – mondta Tristan. A mellkasomhoz nyúlt, és már-már szeretettel begombolta azt a valamit, ami egy laborköpenyre emlékeztetett. A fehér szövet azonban vérrel volt átitatva. Az én véremmel. Te jó ég! Egy testben találtam magam. Tristan valóban visszahozott. Mi több, egy testhez kötött, és kivájta a szívemet. Brachiont csinált belőlem? De kinek a teste ez?

– Nyugi, Ari. Különben nem tudlak eloldozni – figyelmeztetett. Csak most vettem észre, ahogy öntudatlanul is megfeszítettem a csuklómat, a lábamat és a nyakamat, hogy minden testrészemet bőrszíjak tartják fogva.

Tristan, kérdőn felvont szemöldökkel, az orrom előtt egy szőnyegvágó késsel hadonászott. Rám bízta, döntsem el végre, tovább vergődöm itt, vagy inkább visszakapnám a mozgásszabadságomat. Minden erőmmel azon voltam, hogy nyugodt legyek. A tiltakozásom amúgy is csak értelmetlen erőfeszítésnek tűnt. Az erőre pedig minden bizonnyal szükségem lesz, ha valóban Tristan keze van ebben.

Szürke szemével kacsintott, jelezve, hogy vette a jelet, és nekilátott, hogy elvágja a szíjakat.

– Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet? – érdeklődött egy éles női hang. Oldalra fordítottam a fejem, és kiszúrtam egy idősebb boszorkányt, aki úgy nézett ki, mint egy politikus felesége. Mögöttük egy másik boszorkány állt, akinek az arcát rengeteg piercing tarkította. Ám mindketten olyan aggodalmasan fürkésztek, mintha épp azt kellene végignézniük, hogy szabadítják meg King Kongot a láncaitól.

Tristan megállt. Arcán a legkisebb rándulás sem jelezte, de ahogy felemelte a tekintetét, érezhetően csökkent a hőmérséklet körülötte. Szótlanul félretette a kést. Aztán ránézett valakire, akit én nem láthattam, mert a látómezőmön kívül állt. Egy pillanattal később kitört a káosz. Kék lángok lobbantak fölöttem. Minden érzékszervemet betöltötte a tűz és a hó illata. A boszorkány felsikoltott. Ezzel egy időben valaki nekirontott a piercinges fickónak. Egy penge villant, a boszorkányokat elborította a vér, majd összeestek. Egyik pillanatról a másikra csend lett. Olyan csend, hogy újra hallottam a vizet – annak minden formájában.

Tristan bólintott a segítőjének, aki egyértelműen primus volt. Aztán már nyúlt is a késért, hogy folytassa a megkezdett munkát. Minden egyes szíjjal, amit elvágott, a szívem hevesebben vert. Latolgatni kezdtem a lehetőségeket, de a bennem fortyogó düh miatt ez nem sikerült. Brachion voltam. Akkor ebben a szobában senki sem képes megölni engem. Amikor már csupán egyetlen szíj maradt, összeszedtem minden erőmet, és kiszabadítottam magamat. Egy pillanattal később megragadtam Tristan torkát, és a falhoz szorítottam.

– Én… most… megöllek…

Tristan nem mutatott sem meglepetést, sem félelmet. Még csak nem is küzdött. Egyszerűen csak rám nézett.

– Na tessék, máris a régi.

Gúnyolódása, mint valami serkentőszer, úgy növelte a bennem tomboló haragot. Addig szorítottam a torkát, amíg már csak nehezen tudott levegőt venni. Tristanban azonban fel sem merült, hogy védekezzen.

– Engedd el! – parancsolta egy hang mögöttem.

Tristan egy pillanatra lehunyta a szemét, mintha rettenetesen bosszús lenne. Aztán megragadta a csuklómat, és megpörgetett. Az eddigi ellenállásom innentől kezdve nem ért semmit, mert olyan könyörtelenül szorított, hogy alig kaptam levegőt.

– Nyugodj meg, Ari – súgta a fülemhez közel –, mert van itt egy primus, aki egyelőre nem tudja felmérni, mennyire vagy veszélyes.

Tekintetem arra a zömök démonra siklott, aki fekete szemével csaknem keresztüldöfött engem. Eléggé feszültnek tűnt.

– Tudnod kell, hogy Jenkinsnek némi lelkiismeret-furdalást okoz, amiért segített egy női brachion létrehozásában.

Jenkins, akinek barna fürtjei a hegylakóra emlékeztettek, gúnyosan felhorkant. Mégis éber maradt. Egyik kezében egy vadászkést szorongatott. Ugyanazt a kést, amivel a két boszorkányt megölte. A másik kezében azonban valami olyasmit láttam, amitől teljesen elborzadtam. Egy véres dolgot szorongatott. Egy emberi szívet. Az én szívemet.

– Látom – mondta Tristan szárazon –, kezded érteni a helyzetet.

S valóban. Lehet, hogy ez a Jenkins nem brachion, de bármikor megölhet – sokkal gyorsabban, minthogy odaérnék hozzá, még akkor is, ha az energiatartalékaim éppen nem lennének lemerülve. A felismerés szinte villámcsapásként ért. Ez a primus, szó szerint a markában tartott engem. Úgy tűnt, csak Tristan parancsára vár.

Döbbenten bámultam a szívet.

– Kinek a testében vagyok?

Egy halk nevetés kíséretében Tristan lazított a szorításán, de nem engedett el teljesen. Ehelyett egy üvegfal felé tolt, amely mögött fekete mélység tátongott. Ebben tükröződött a…

Nagyot nyeltem, megfeledkezve minden védelmemről a Tristannal szemben feltörő érzelmeket illetően.

– Soha nem lettem volna képes más testet adni neked, csak a sajátodat – suttogta, miközben én a tükörben a könnyekkel teli, nagyon is ismerős, aranyló szempárba bámultam. Szemem sarkából még láttam, ahogy Tristan lassan elenged és egy lépést hátrál. A haragom most elsősorban nem rá irányult, és ezt ő is jól tudta. Zavartan néztem magamra. Véres laborköpeny volt rajtam, de a testem az enyém volt. Az én karom. Az én kezem és az én lábam. A mellkasom, melyben egy szív dobog. Egy olyan, amelyik visszanőtt, mint a többi brachionnak. Ez nem álom. Újra én voltam.

– Nem volt könnyű megszerezni… a földi maradványaidat. A te testedet sokkal szigorúbban őrizte a Phalanx, mint a többiekét – s egy apró mosoly kúszott az arcára. – Na de az átszállítás során annyi minden történhet, nem igaz…

Tristan szavai hallatán annyira elképedtem, hogy szóhoz sem jutottam. Döbbenten néztem rá.

– Te elloptad a testemet, pedig nem is tudtad, hogy életben vagyok?!

Te jó ég! El sem mertem képzelni, mi mindent tervezhetett vele. Már a puszta gondolatától is rosszul lettem.

Tristan csak megvonta a vállát.

– Vannak páran, akik hatalmas árat is hajlandóak lennének fizetni a sértetlen testedért cserébe. Ennek megfelelően a lehető leghamarabb egy fagyasztóba kellett helyezni.

MI?! Ez komolyan rosszabb volt, mint a fejemben megjelenő képek.

– Te lefagyasztottad a testemet, és el akartad adni valami démonnak, hogy úgy nézzen ki, mint én?!

Milyen undorító már ez, kérem.

Az elborzadásom azonban teljesen hidegen hagyta Tristant, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy hullákat adnak kézről kézre.

– A szeretőd is jó nagy felhajtást csinált. Néhányan bármit megadtak volna a testedért, hogy aztán ellene használják.

Pislogtam. Egyszer. Kétszer. A kegyetlenség enyhe kifejezés arra, hogy valaki képes lett volna még jobban az őrület szélére sodorni Luciant. Ezzel teljesen tönkretették volna őt. Éreztem a torkomból feltörni készülő üvöltést. A düh, amely eddig csak a háttérben volt jelen bennem, most újra fellángolt, és újfajta védelmi ösztönnel párosult.

Tristan azonnal védekezően emelte fel a kezét.

– Nem hagyhattam, hogy ez megtörténjen. Ezért loptam el a testedet, mielőtt bárki más megtehette volna.

– És most legyek hálás ezért? – sziszegtem rá. Nem számít, hányszor állítja be magát hősnek, én attól még tudom jól, mi is ő valójában: egy gyilkos.

Egy csattanás ismét a hegylakó primusra terelte a figyelmemet. Úgy tűnt, Jenkins mit sem törődve a vitánkkal, gondosan elrejtette a szívemet egy kőurnába. Ekkor Thanatos szívének emlékei kúsztak az elmémbe. És Luciané.

Lucian! Tudnia kell, hogy még életben vagyok, különben hamarosan valami nagyon rossz dolog történik. Ideje volt indulni.

– Add ide! – követeltem hidegen, s kinyújtott kézzel Jenkins felé léptem.

De ő csak nevetett.

– Azt ugyan nem.

Ennek ellenére, ahogy elszánt arcomba nézett, kissé meghátrált. Óvatosan megmozdult. Kétségtelenül jó harcos volt. Most azonban csak az egyik kezével tudott volna védekezni, mivel a másikkal az urnát kellett tartania.

A szemem sarkából észrevettem, hogy Tristan szemrehányóan rázza a fejét.

– Nincs esélyed, Ari. A gyógyulásod csaknem minden energiádat felemésztette. Jelenleg gyengébb vagy, mint amikor még csak fél-brachion voltál.

Ezzel én is tisztában voltam. Mindazonáltal nem hagyhattam ott a szívemet.

– Add ide!

Megkerültem a hordágyat, amin az előbb feküdtem. Jenkins tartotta a távolságot. Nem úgy tűnt, mintha túlzottan aggódna – inkább szórakozott volt. A padló betonból volt. Jeges vizet éreztem a lábam alatt, ahogy mezítláb egy pocsolyába léptem. Bárhol is voltunk, a tető biztosan nem volt jó állapotban. Engem nem zavart a hideg, ám Jenkins a nehéz csizmájában kétségkívül helyzetelőnyben volt hozzám képest.

– Mire készülsz, Ari? Csak nem akarod megölni? – sóhajtott Tristan. – Ahhoz egy aziamra lenne szükséged – talán kettőre is.

Jenkins arrogánsan vigyorgott, Tristan szavait és hangnemét minden kétséget kizáróan dicséretként értelmezte. Én azonban pontosan tudtam, mire céloz, és elképedten néztem Tristanra, akinek arcizma sem rezdült, csupán a szürke szemében csillogott egy nyilvánvaló felszólítás.

Néhány másodpercre szinte megállt a világ, miközben megpróbáltam átlátni Tristan észjárásán, a kis játékain és indítékain. Aztán feladtam, akárhogy is volt, mindez nem befolyásolta a döntésemet.

Egyetlen célra összpontosítottam: az aziamomra – a pengékre, amiket Lucian a saját véremből kovácsolt korábban. Bizsergető érzés kúszott végig a karomon, majd összegyűlt a tenyeremben. Röviddel ezután hűvös fémet éreztem az ujjaim között.

Jenkins vigyora lefagyott, s azonnal pánik fogta el, amint rájött, mire készülök. Becsületére legyen mondva, villámgyorsan reagált, még az urnát is sikerült kinyitnia. De ezzel is számoltam. Egy pillanattal később az egyik aziamom a mellkasába fúródott. A kapcsolat, ami – immár teljes értékű brachionként – a pengémhez fűzött, szinte lélegzetelállító volt. Elég volt egyetlen kósza gondolat, hogy Jenkins lényét lángra lobbantsam. Az energiája belém áramlott, a részemmé vált, szinte leírhatatlan mámort okozott számomra. Ilyen érzés lehet, amikor egy csettintéssel képes véget vetni valaki egy súlyos betegségnek. Úgy éreztem, mintha a tüdőm most sokkal több levegőt, az ereim pedig több, sokkal több vért tudnának befogadni. A fejem is kitisztult. Testem minden egyes idegszála vibrált. Minden izmom készen állt a bevetésre.

Amint újra érzékeltem a külvilágot, észrevettem, hogy ott, ahol az imént még Jenkins állt, vastag hamuréteg borítja a padlót, mellette pedig ott hever az urna a szívemmel. Már épp elindultam volna felé, amikor Tristan ellökte magát a faltól, ahonnan eddig Jenkins halálát figyelte. Nyugodtnak tűnt, de saját tapasztalatból tudtam, hogy Tristant soha nem szabad alábecsülni. Sosem tartozott a képességeikkel kérkedők közé, vagy azok közé, akik folyton a figyelem középpontjába vágytak. Mindazonáltal nemegyszer bizonyította, hogy képes akár a végsőkig is elmenni a céljaiért. Most is elég volt egy szempillantás az arcára, hogy tudjam, nem fogja csak úgy hagyni, hogy visszakapjam a szívemet. Elviselhetetlen feszültség lett úrrá a szobában közöttünk. Mindketten egyenlő távolságra voltunk az urnától. Jenkins erejének köszönhetően remekül éreztem magam, erősnek, kipihentnek és harcra késznek, ám így is erős kétségek merültek fel bennem, hogy mindez elég lenne-e Tristan ellen.

– Te akartad, hogy félreállítsam az útból, ugye? – kérdeztem, miközben lassan kezdtem megérteni, hogy mi folyik körülöttem. A hangomban megbúvó megvetés persze nem kerülte el Tristan figyelmét. Valójában semmi sem kerülte el a figyelmét. Úgy tűnt, mintha a nagy szürke szempár mögötti agy megállás nélkül részletek után kutatna, információkat elemezne és terveket készítene.

Közömbösen megvonta a vállát.

– Nem gondolom, hogy szükségünk lenne tanúkra.

A gátlástalanságán már meg sem lepődtem, most mégis valahogy elakadt a szavam. Már megint kihasznált engem. Ismét sarokba szorított, ahol nincs más választásom, mint úgy táncolni, ahogy ő fütyül. Nem jófejségből hozott vissza, vagy mert megbánta, amit tett. Nem, ő is csupán egy nyomásgyakorló eszközt akart magának Lucian ellen.

Szorosabban markoltam megmaradt aziamomat, mire Tristan azonnal kék tüzet gyűjtött a kezébe.

– Csak óvatosan, Ari. Lehet, hogy Lucian méltó ellenfelem, de te biztosan nem.

A kék lángok a földre szökkentek, és másodperceken belül egy gyűrűt vontak az urna, és benne a szívem köré.

– Te elmehetsz, Ari. De a szíved itt marad.

Kétségbeesetten pillantottam Tristanra, az urnára, majd újra rá és vissza. Tudtam, hogy nincs esélyem ellene, és semmit sem akartam jobban, mint eltűnni innen, de nem hagyhattam, hogy ő győzzön.

Tristan teljes lelki nyugalommal szemlélte a bennem lejátszódó dilemmát. Pontosan tudta, mit érzek. Csak várt, hogy meghozzam az egyetlen jó döntést.

– És aztán mi lesz, Tristan? – kérdeztem keserű gúnnyal a hangomban. – Azt hiszed, hogy a szívemmel képes leszel megvásárolni az anyád szeretetét?

Naná, hogy ezüsttálcán kínálná Marának a szívemet. Ezzel kapcsolatban nem voltak illúzióim. De egyszerűen nem fért a fejembe, hogyan lehet valaki ennyire tisztességtelen. Tristan már mindent elvett tőlem – beleértve az életemet is. S most is csak azért hozott vissza, hogy újra elvegye tőlem az egészet.

Tristanon szinte semmi sem látszott, a tekintete azonban hirtelen olyan mély szomorúsággal telt meg, aminek láttán összeszorult a torkom. Akkor értettem meg, hogy mennyire megbántottam őt. Egy aprócska pillanatra azt hittem, némi haragot látok a szürke szempárban, mégis kérdés nélkül tűrte brutális szóbeli támadásomat, mintha ő is úgy gondolná, hogy rászolgált arra.

– Most már menned kellene – a figyelmeztetés a hangjában félreérthetetlen volt. És igaza volt. Az lenne a legokosabb, ha lelépnék. Mégis…

– Azt hiszem, legjobb lenne itt és most elégetni a szívet – adtam tudtára, és határozottan az urna felé léptem. – Inkább meghalok, minthogy rád bízzam!

Tristan zavarának köszönhetően valóban eljutottam a kék tűzgyűrűig. Úgy nyúltam át a lángokon, hogy egy pillanatig sem gondoltam arra, hogy megsérülhetek. A következő pillanatban azonban Tristan megragadott, és háttal az üvegfalnak lökött. Olyan nagy erővel szorította a csuklómat a fal felületéhez, hogy úgy éreztem, a csontjaim menten kettétörnek a hatalmas nyomás alatt.

– Miért, Ari? – vágta hozzám szemrehányóan. – Miért nem tudod azt tenni, amit mondok?

A fájdalma egyszeriben az én fájdalmam lett, és szemében ezüstös csillogásként a saját szememet láttam visszatükröződni. Tristan leeresztette a falait. Legalábbis részben. Ám épp eléggé ahhoz, hogy teljesen megbénítson.

– Megöltél – mondtam reszketve, és próbáltam elkerülni végtelenül boldogtalan tekintetét. Csakhogy ez sem használt. Az érzelmei elől nem volt menekvés.

– És te engem – vágott vissza. – Azt hiszem, kvittek vagyunk.

Egyszeriben megízlelhettem csalódottságának keserű csípősségét, de volt ott még más is. Kétségek, önutálat, féltékenység, szerelem… Te jó ég, én ezt nem bírom tovább. Könnyek szöktek a szemembe.

– Hogy lehet, hogy te még mindig hiszel ebben az egészben?

Valaki, akiben ennyi érzelem lakozik, hogyhogy nem képes meglátni, milyen következményekkel járnak a tettei.

Hirtelen megtört az érzelmek áradata. Tristan egyszeriben fáradtnak tűnt. És akkor a fejemben kigyulladt egy lámpa. Hogy én mekkorát tévedtem.

– Nem tudja – suttogtam. – Mara nem tud róla. Ezért nem akartál tanúkat.

Tristan elengedett, és elfordult tőlem, mintha képtelen lenne tovább elviselni a közelségemet.

E felismerés minden érzelemnél jobban letaglózott.

– Igazam van, ugye? Megbántad.

– Menj, Ari – követelte durván –, soha senki nem fogja megtalálni a szívedet. A szavamat adom.

Ám még mielőtt felfoghattam volna, mit is jelent az ígérete, egy kék energiahullám taszított hátra. Az üvegfal összetört, és sötét hullámok csaptak össze a fejem felett. Sós víz ömlött a számba és a tüdőmbe. Valami keménynek ütköztem. Többször is. A testem összevissza hánykolódott, nem tudtam volna megmondani, merre van fent és merre van lent. Milyen szerencse, hogy már nem volt szükségem oxigénre. Különben perceken belül megfulladtam volna. Ám most éreztem a bennem feltámadt primus-erő gyógyító hatását, aminek egyetlen célja volt, hogy biztosítsa a testem működőképességét.

Egy örökkévalóságnak tűnő idő után felbukkantam a méteres hullámokból. Csillagos éjszaka terült el felettem. Egy kísérteties acélváz emelkedett ki a vízből. Emberként biztosan nem tudtam volna azonosítani a sötétben, de mostanra a látásom annyit javult, hogy a legkisebb törmeléket és koromnyomot is ki tudtam venni. Egy leégett olajfúró torony – a Tempestas Aeris – maradványai voltak. Tristan az Omega Inc. egykori templomába hozott.

Jeges áramlatként lett úrrá rajtam a pánik. Túlságosan is emberi pánik, ami nem volt meglepő, tekintve, hogy az éjszaka közepén a nyílt tengeren hánykolódtam.

Most mit kellene tennem? Újra le kéne merülnöm? Ez nem valami jó ötlet, hisz fogalmam sem volt, merre van a szoba, ahol Tristan brachiont csinált belőlem. Egyébként is, valószínűleg már rég felszívódott egy prizmaátjárón keresztül – méghozzá a szívemmel együtt.

Utolsó szavai még mindig ott csengtek a fülemben. Ahogy a fájdalma és a szomorúsága is. Megígérte, hogy nem használja ellenem a szívemet. Minden porcikám figyelmeztetett, hogy ne bízzak benne, én mégis hittem neki. Pillanatnyilag nem tehettem mást. Kivéve persze… az úszást.

Az ördög vigyen el

Köhögve, levegő után kapkodva feküdtem a nedves homokban. A hosszú kilométerek és a hullámok elleni küzdelem teljesen kimerített. Ha nem lett volna Jenkins ereje vagy a teherhajó, amibe félúton belekapaszkodtam, soha nem értem volna partot. Most egyszerűen ahhoz sem éreztem elegendő erőt, hogy felálljak. A hátamra fordultam, és arra koncentráltam, hogy ne ájuljak el. Hogy őszinte legyek, fogalmam sem volt, mi történik egy olyan brachionnal, amelyik teljesen elhasználja az energiáját. Mivel most már örök időkre ehhez a testhez voltam láncolva, nem térhettem vissza oda sem, ahol születtem, s attól féltem, hogy egyszerűen kialszom, mint egy gyertyaláng.

Néhány pillanat múlva, amikor az éjszakai égbolt csillagjai már nem csupán elmosódott foltoknak látszottak, hangokra lettem figyelmes. A hullámzás mellett emberi hangok, zene, távoli autók motorja és serpenyőben sercegő étel hangjai szálltak a fülembe. Halszag terjengett a levegőben, kipufogógázzal, ürülékkel és egzotikus fűszerekkel keveredve.

– Halló? – szólított meg hirtelen egy férfihang. – Ma hagaagsan tahay? – Egyszerre egy afrikai férfi arca jelent meg a szemem előtt. Valószínűleg szomáliai, hacsak az Omega-torony maradványait nem szállították el máshova. A férfi zavartnak, tekintete aggódónak látszott. Nem csoda, elvégre nem mindennap fordul elő, hogy a tenger egy véres laboratóriumi köpenybe bújtatott lányt sodor a partra.

– Are you okay? – próbálkozott most angolul, erős akcentussal. Azonban képtelen voltam válaszolni, mert túlságosan lefoglalt az az energiahullám, amit az érzelmei jelentettek számomra.

A férfi aggodalmába hamarosan félelem vegyült. Hátrafelé botladozott, elesett a homokban, próbált egyre távolabb kúszni tőlem. Kétségtelen, hogy a szemem ezüstös csillogása ijesztette meg ennyire. Nagyot sóhajtottam, és magamba szívtam a félelmét. Bármennyire is undorítónak találtam az ízét, e pillanatban minden apró morzsára szükségem volt.

További hangok és tompa léptek közeledtek a homokban. Az ördögbe, jobb, ha gyorsan eltűnök innen, ha nem akarom még jobban felhívni magamra a figyelmet. Kissé remegve felálltam, és elvonszoltam magam az emberek elől, akik egy ütött-kopott kifőzde irányából érkeztek. El innen a csupasz izzók fényétől. El innen attól az eshetőségtől, hogy egy szomáliai rendőrőrsön vagy egy rögtönzött máglyán végzem.

Most valaki utánam kiabált valamit. Követtek. Éreztem a csoport kíváncsiságát. A folyamatosan növekvő düh rám is átragadt. Remek, ez még több erőt ad a meneküléshez. Felszaladtam egy lépcsőn, és egy sötét sikátorba – vagy pontosabban sötét sikátorok labirintusába – kerültem. Tökéletes, az üldözőim itt biztosan nem találnak rám egykönnyen. Továbbfutottam, olyan házak mellett vitt az utam, melyek egytől egyig valahol a rozzant és a teljes romhalmaz között helyezkedtek el. Sürgősen telefonálnom kellett, de annak valószínűsége, hogy egy telefonkészülékre vagy egy mobiltelefonra bukkanok, elég kicsi volt. Legalább a tengerparti embereket sikerült leráznom. Ám ez egyben azt jelentette, hogy már senki sem látott el érzelmekkel.