Fedélterv: Szabó Vince / Malum Stúdió

Műszaki vezető: Vaisz György

© Szabó Tünde, 2014

© Ciceró Könyvstúdió, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-055-5

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

DOPPING

A család

Anya

Ádám – Adrienn édesanyjának vőlegénye

Balla Dávid – Adrienn édesapja

Iván – Balla Dávid öccse

Bébé 11. d

Karesz – Adrienn legjobb barátja

Márk – Karesz ikertestvére

Balázs – Márk legjobb barátja

Atesz – Márk haverja

Dani – Márk haverja

Kata – Dani barátnője

Móni – Kata barátnője

Sziszi – DÖK-ös

Vica – Janó és Peti húga

Laura – színjátszókörös

És mások

Janó – a Bébé „fenegyereke”

Timi – Adrienn általános iskolai osztálytársa

Saci – Karesz volt barátnője

Gyöngyi – Katáék barátnője

Bennett – számítógépzseni

Ivett – Balázs barátnője

Olivér – sulirádiós

Rebeka – Márk volt barátnője

Réka – Balázs húga

Bence – Adrienn volt barátja

Marcsa – az Ontario Tenisz Klub tagja

Enikő – az Ontario Tenisz Klub tagja

Flóra – az Ontario Tenisz Klub tagja

Csanád – az írószerboltos fia

Gergely – Csanád haverja

Zsombor – a matekcsapat vezetője

Barbi – a szőke lány a könyvtárból

A tanárok

Vajda igazgató úr

Kisfaludy tanár úr

Molnár tanár úr

Campbell tanár úr

Mindenki más

Motyó – Adrienn és Karesz haverja

Ambrus Krisztián – magánnyomozó, Kata bátyja

Zsidai Dóra – újságíró, a Hírharsona munkatársa

Pethő Peti – Janó és Vica bátyja

Kolozsvári nyomozó – Adrienn és Gyöngyi

ügyében eljáró nyomozó

Elvira néni – a Domonkos-ház házvezetőnője

Jeep – Saci barátja

Bartha Ernő – újságíró, blogger

Ertl Karola – az Erdei gyilkosról készült

dokumentumfilm rendezője

Patrícia – Balázs nővére

Csányi Endre – Balázs apja

NEGYEDIK HÉT
JÁTSZMÁK

22. nap

23. nap

24. nap

25. nap

26. nap

27. nap

28. nap

– Segítened kell – szólt bele a telefonba Karesz. Akárhogy néztem, ez bizony filmbe illő jelenet. A srác a füléhez szorítja a mobilját, másik kezében a már megint hihetetlen módszerrel levédett, ocsmánypink pendrive, és közli a vonal végén lévő számteches experttel, hogy „segítség kell”.

Mondjuk, én egy kicsit rontottam a képet, ahogy a magam kialakulóban lévő takaros fejfájásával és felhúzott lábbakkal mellette gubbasztottam az ágyamon, de kicsire nem adunk.

– Szórakozol? – hökkent meg Karesz a segítségkérésre érkező válaszon.

– …

– Gyere haza! – parancsolta Karesz viszonylag higgadtan, amiből a tompán lüktető fájdalom ellenére is kikövetkeztettem, hogy Bennett nincs elérhető távolságban ahhoz, hogy megoldja a problémánkat. Bár pár perce még játszottam a gondolattal, hogy simán megszabadulok a pendrive-tól, most mégis végigsöpört rajtam a szimpla, masszív csalódottság. Régebben névtelen leveleket küldözgettek… abban a pillanatban maximálisan utáltam a felgyorsult technológiai haladást.

– …

– Jött egy másik pendrive. – Karesz pár pillanatig hallgatott, vagyis a reakció elég figyelemre méltó és bő lére eresztett lehetett, ami jellemző is lenne Bennettre. Nem sokszor találkoztam vele, de az már első alkalommal megragadt bennem, hogy hajlamos a végtelenbe mosódó monológokra. Karesz végül megunta, eltartotta magától a mobilt, elhúzta a száját, és pendrive-ot szorongató kezével a telefon felé bökött. – Elhiszed ezt a nőt? – kérdezte halkan. – Képes és egy nap alatt feltalálja a teleportációt, hogy minél előbb itt lehessen…

– Legalább valakit érdekel – dünnyögtem. – Adjuk oda a tesódnak – kaptam fel a fejem a hirtelen ötlettől hajtva. – Ők elintézik.

– Hülye vagy? – fakadt ki Karesz. – Hogy adnám már oda neki azt, amit akar. Inkább ásom el a Góbi sivatagban. – Kareszben már így tör felszínre a testvéri szeretet.

– Bocs, mit is gondoltam.

– Mikor jössz? – szólt bele a mobilba Karesz elég szigorúan ahhoz képest, hogy mi kértünk volna szívességet Bennett-től.

– …

– Vasárnap – nyugtázta Karesz most már viszonylag higgadtan a tényt, hogy hétfőnél előbb nem férünk hozzá a pendrive tartalmához. Én jóval csalódottabban fogadtam a hírt. Bennett magyarázott valamit, amit Karesz először csak egy plafonra lövellt pillantással reagált le.

– …

– Te hülye vagy – közölte egyszerűen Karesz Bennett-tel szinte már kedvesen. – Vakbélgyanúval nem hoznak fel Budapestre, ott, helyben kórházba visznek.

– …

– Oké. Hétfőn, hol és mikor? – igényelte a pontosítást Karesz.

– …

– Könyvtár? – Karesz hangjában érthető ledöbbenés. Mégis ki keresné Bennettet épp egy könyvtárban?

Bennett még lezavart egy rá jellemzően nem túl tömény magyarázkodást, én legalábbis annak gondoltam, elvégre ő nem az a fajta, aki büszkélkedne a ténnyel, hogy a szabadidejét egy könyvtárban üti el, aztán csak egy kurta elbúcsúzás, és a téma lezárva.

– Hétfőn délután könyvtár – vetette oda nekem programmeghatározós, „írd be a naptáradba!” jelleggel Karesz.

Miután Karesz elment, úgy döntöttem, úgy teszek, mintha egy átlagos hétköznap délután lenne. Nehéz ugyanis elviselni a pénteki nap gondolatát, amikor hét lakat alatt őrzik az embert, még akkor is, ha olyan pocsék programok várnának rá este, mint a mécsesgyújtás az aradi vértanúkért meg társai, ugyanis utána még nem lenne vége a napnak. Olyankor még esélyes egy mozi vagy egy szimpla filmnézés valakinél, vagy a buzgóbbja már ezt az éjszakát is a Green Key-ben tölti.

Persze a filmekben és a regényekben a barátok ilyenkor összegyűlnek a beteg körül, merthogy nélküle úgysem éreznék jól magukat, meg mit tudom én. Szóval inkább részvéttel és együttérzéssel telve vele szenvednek zárt ajtók és ablakok mögött.

Hát, a való élet ritkán ilyen. Legalábbis nálunk nem.

Nem igazán zökkent ki minket, ha valaki kidől a sorból, vígan éljük az életünket tovább. Az este folyamán valamikor felhívjuk szegényt, csapatban összegyűlve a mobil körül, hogy biztosítsuk, lélekben vele vagyunk, meg minden, ami egyébként merő jószándéktól hajtott tett, de speciel amikor te magad vagy a magányos, szenvedő fél a vonal másik végén, és kihallod a hangjukból, hogy milyen jól elvannak, hát tízszer olyan nyomorultul érzed magad.

Ezen a ponton előveszem a „kimászom az ablakon, senki sem veszi észre!”-vésztervet. És most miért is ne? Nem fertőzök meg egy klubnyi embert önző célból, nem lázas betegként botorkálok oda, azt kockáztatva, hogy rosszabbodjon az állapotom… Agykárosodást senki sem kapott még agyrázkódástól, a klubbeli zenétől szerzett fejfájás is elmúlik egy-két tablettától, és hétfőtől úgyis mehetek suliba… viszont ez a ház bár sosem volt nagy, de komolyan egyre kisebb és kisebb és kisebb…

Anya egy ideig próbált szórakoztatni olyan botor ötletekkel, hogy játsszunk Gazdálkodj okosan!-t, amit imádtam nagyjából tízévesen, de asszem, ezt mostanság már kihúzhatjuk a kedvenc időtöltéseim sorából. Felajánlotta, hogy nézhetnénk tévét, ami máris csábítóbb ajánlat, de az ízlésvilágunk manapság nem, vagy legalábbis csak nagyon kis területen fedi egymást a filmeket illetően; és tudom, gonosz dolog, de aznap este mindenhez lett volna kedvem, csak egy Amelie csodálatos életéhez nem.

Szóval inkább megadtam a világnak, amit akart: fejfájásra panaszkodva visszavonultam a szobámba. Először a könyvvel szemeztem, ami szokás szerint hasára fordítva és további fogyasztásra várva hevert a széles ablakpárkányon, de előbb esélyt adtam az internet nyújtotta lehetőségeknek.

Első utam azonnal a házakból kiszökős játékok oldalára vezetett, amelyek választéka szerencsére máris két újjal bővült. Az már hab a tortán, hogy akadt köztük egy ijesztgetős fajta, ami most épp egy kísértetjárta idegszanatórium. Jó, adott helyzetben, amikor most kerültem ki egy kórház idegosztályáról, talán kicsit bizarr, de akkor is élveztem.

Halk kopogtatás zavart meg, miközben épp egy dobozt nyitó anagrammát próbáltam összerakni nyolc nyamvadt betűből, és egyébként is rosszat sejtetett az a tény, hogy egyetlen anagramma-weboldal sem boldogult a feladvánnyal.

– Nem érek rá – szóltam ki nyomottan. Nyílt az ajtó, és nem meglepő módon anya jelent meg a küszöbön.

– Mindjárt vacsorázunk – harangozta be. Hát ezt sem szokta. Általában egy emelt hangerejű „vacsora” kijelentéssel jelzi, hogy ideje az asztalhoz fáradnunk. – Nézd, mit találtam. – Elém csúsztatott egy nyitott magazint, eltakarva így a kis cetlire lefirkantott betűket, amikből értelmes szót próbáltam fabrikálni így vagy úgy. A talán esküvői, de talán csak divatmagazin speckó kiadásának bal oldalán rózsaszín álomruhát viselő nő mosolygott vissza rám a válla felett olyan végtelenül sugárzóan, hogy az már nem is mosoly, hanem fényrobbanás. De anya nem ám a nő miatt hozta mutiba a képet. A ruha volt a lényeg, ami bizony nagyon is hajazott egy Disney-hős báli „szerelésére”, még a felálló gallér-izéje is klappolt.

Hát én többet biztos nem humorizálok. Tényleg csak viccelni próbáltam, amikor anya esküvőjének hírére megjegyeztem, hogy ha már rendes menyegzőt akar, akkor adjuk meg a módját és a magam részéről minimum Disney-hercegnős külsővel szeretnék mellette virítani, erre azóta nem száll le a témáról.

– Anya – szólaltam meg a lehető legkimértebben, és gondosan becsuktam az újságot –, ez a szín nem az igazi babarózsaszín. Ha nem találjuk meg a ruhát abban az igazi, csodaszép, álomszerű színben – váltottam álmodozóba, majd rögtön ki is józanodtam –, akkor inkább ne is keressük, és inkább lemondok az álmomról a te kedvedért, elvégre ez mégis a te esküvőd, rólad szól – zártam le egyszerűen, és át is adtam a magazint anyának.

Anya az önzetlenségemet elkönyvelve hálásan elmosolyodott. Én legalábbis hálát akartam látni a mosolyában.

– Ez kedves, de én nem adom fel, ha a lányom álmáról van szó.

– A lányod egyre inkább arról álmodik, hogy kivergődik a szabad levegőre, és átmászik Motyóhoz, hogy gondoskodjon a normális szociális életéről – osztottam meg vele kialakulófélben lévő belső vágyaimat. – Motyóval! – emeltem ki a nem semmi részletet, Motyó ugyanis nem az a fajta srác, akinek a neve elsőre beugrik, ha a normális szót említik. – Te nem aggódsz?

– Jól van, csillagom – veregette meg anya a fejem búbját. A „kissé” elhanyagolt, „enyhén” összekócolódott hajam, mint egy amatőr paróka, le-fel táncot járt a mozdulat hatására. Ez azért már durva. – Áthívjam neked?

– Hát talán mégse – feleltem, miközben ujjaimmal máris a hajamat vettem kezelésbe.

– Gyere vacsorázni, Ádám is megjött – legyintett anya lemondóan.

– Csúcs! – Hogy az érv mérhetetlen súlyáról meggyőzzem édesanyámat, szinte dobozból rugóra járó bohóc módjára pattantam fel a székről. A lendülettől a cetli, amire az anagramma betűit firkáltam, lesiklott a földre. Ahogy felkaptam, hogy visszategyem az asztalra, beugrott, hogy Ádám a maga hihetetlen agyával talán egyetlen pillantás után köpné is a megoldást, amivel a legsikeresebb anagramma-oldalak befürödtek.

Ahogy eltipliztem a lépcső mellett, a szemem sarkából kiszúrtam Ádám aktatáskáját az előszobaszekrényen, és mellette ott hevert az a hülye mobil, amivel anno akadt már egy-két kalandom. Mondhatnám, hogy minden rossznak okozója, de azt hiszem, sok tárgyra foghatnám rá ezt, és gonosz dolog lenne tőlem, mert az élettelen dolgok nem védekezhetnek.

Bizonytalanul megtorpantam. Tulajdonképpen az is hihetetlen, hogy egyáltalán megint fontolóra vettem a dolgot. Pedig nem kellett volna mást csinálnom, csak pár lépés balra, felkapom a telefont és… Mert végül is senki sem venné észre, és én gazdagabb lennék néhány válasszal, és talán köztük lenne az, amire várok, és amitől megnyugodnék végre.

– Kaptam e-mailt, hogy meccsetek lesz jövő héten – fogadott Ádám, ahogy megjelentem a látókörében. Ez annyira… Ádám. A kimért, érzelmeket kimutatni képtelen, hidegvérű jogászt a hibátlan öltönyében és meg-megcsillanó szemüvegében semmi sem hozza úgy lázba, mint a sport. Na, nem az a „szedjük szét a stadiont” típusú fanatikus focirajongó fajta, dehogy! Egyszerűen csak imád sportolni, lehet az futás, biciklizés, sőt régebben, amikor még nem töltött a heti százhatvannyolc órájából százhúszat az irodájában, húszat pedig a mi nappalinkban munkával, a szombatjai országjárással teltek. Magyarán jó rég.

És éppen ezért semmi sem kovácsolt jobban össze minket az elmúlt néhány évnyi kapcsolatunk során, mint az, hogy én is érdekelt lettem a témában. Ez már azért is poénos, mert amióta ismer, kosarazom valamilyen szinten, a srácokkal a pályán jó időben például elég gyakran, csak az sosem tüzelte fel annyira, mint az első hivatalos meccsem.

– Honnan kaptál te e-mailt? – hökkentem meg. Milyen már, hogy az ember lánya ne titkolhassa el a családja elől az iskolai tevékenységeit?! Erre nincs valami törvény, ami biztosítja a jogaimat?

– Feliratkoztam az iskolai hírlevélre – felelte Ádám egyszerűen.

– Ja – világosodtam meg. Kell egy jogszabály. Szólok Sziszinek, ő kijárja nekünk a Diákönkormányzaton keresztül, hogy szíre-szóra ne iratkozhasson fel akárki a hírlevélre.

– Adrienn még két hétig fel lesz mentve tornából – jelentette ki anya. Ja, ez a része mondjuk nagyon nem hangzott rosszul. A tesi is csak addig jó, amíg engednek kosarazni. Ahogy a tanár lefújja ezt a tervemet, az az óra is legalább olyan unalmas vagy szenvedős, mint a többi.

Ádám a tőle megszokott érzelemmentes arccal nézett anyára, ahogy emésztette a hírt.

– Felmentés? Nem hallottam, hogy az orvos említett volna felmentést.

– Azt mondta, ne erőltesse meg magát, ezért elmentem Adrienn orvosához, aki készséggel írt felmentést. – Mindig is szerettem azt a nőt.

– És ez szabályos? – akadékoskodott Ádám anélkül, hogy látszott volna rajta, hogy akadékoskodna. Nagyon-nagyon nem tetszett neki, hogy a friss agyrázkódásommal nem veszek részt életem első hivatalos kosármeccsén. Ha csak ennyi bajom lenne…

– Kezemben van a felmentés – felelte anya, állva vőlegénye pillantását.

– Bocsi – vontam meg a vállam „én nem tehetek róla”-mosolyt villantva Ádámra.

– Majd legközelebb – intézte el, holott tutin dolgozott benne a csalódottság, és ez furcsamód durván hatott rám:

– De én elmegyek a meccsre – csúszott ki a számon rém meggondolatlanul, mert így nagyon is úgy hangzott, mintha valamiféle csatlakozást várnék el tőle, amiből a végén egy boldog apa-lánya program kerekedhetne ki. Még csak az kéne.

– Adrienn – szólalt meg úgy pár másodpercnyi szünet után Ádám ugyanabban a stílusban. – Ismersz te egy Gerbán Saroltát? Az iskoládba jár.

Alapállapotban Ádámot a legkevésbé sem érdekelték a barátaim, a barátaim szerelmi élete meg aztán végképp felejtős kategóriába került, szóval jogosan lepődtem meg, hogy Karesz exe felől kérdezősködik. A másik lehetőségnek, miszerint az ezervalahányszázfős suliban pont arra az egy lányra kérdez rá a kevés közül, akikhez pár napja még volt valami közöm… mekkora is a valószínűsége? Nulla egész valahány ezred?

Szóval először tényleg azt hittem, csak viccelni próbál ezzel az „Ismersz egy…”-szöveggel, de hamar lejött, hogy gőze sincs, miféle kapcsolat fűz Sacihoz, illetve fűzött hozzá valaha, és milyen véget ért a dolog.

– Igen – dünnyögtem, a villám végére lapátolva egy minimális adag krumplipürét. Ádám értékelhette a kapcsolati hálóm ezen kis szegletét, mert folytatta a téma boncolgatását.

– Mennyire?

– Jobban, mint kéne – mondtam dacosan, amit ugyebár az asztal körül ülők nem feltétlenül érthettek. Anya figyelmeztető pillantást vetett a vőlegényére, de az ilyesmi csak akkor ér célt, ha a másik fél észre is veszi. Hát Ádám nem vette észre.

– Olyan fajta lány, aki szeret győzni?

Ha rossz értelemben gondolja, akkor nagyon is. Bármire is gondolt rossz értelemben Saciról, az pontosan úgy van. Az a nő átverte, megalázta a legjobb barátomat, szóval igenis fenntartottam a jogot, hogy magamban mindennek lehordjam, sőt egyenesen utáljam. És jelen helyzetben éltem is a joggal.

– Biztos. – És tulajdonképpen talán nem is hazudtam. Egy olyan lány, aki nem rajong a versengésért és persze a győzelemért, miért keresné a módját, hogy megmutathassa a képességeit? Mert ugyebár Sacit például senki sem kényszerítette a matekcsapatba, ahová aztán tényleg csak a legőrültebbek lépnek be, szóval csakis a tudását megvillogtatandó lépett be.

– Megtenne bármit érte? – Na jó, ez azért elég szerencsétlenül megfogalmazott kérdés.

– Olvastál valamit a körlevélben, amit én nem vettem észre? – akadtam fenn, elismerem, egy kicsit későn a fura témájú faggatózásán. Anyára pislantottam, aki a beavatottak arckifejezésével nézett vissza rám. – Mi ez az egész? – kérdeztem most már idegesen.

– Semmi – vágta rá anya extragyorsan. – Semmi olyan, amihez közöd lenne. – Újabb figyelmeztető pillantás Ádámnak, amit már ő is időben elkapott és helyesen értelmezett. De ennyivel most már nem lehetett leszerelni.

– De történt valami? – cikázott a tekintetem Ádám és anya arca között. Szerintem mindketten a másiktól várták a válaszadást, mert egyikük sem sietett vele. Végül Ádám magára vállalta a férfimunkát.

– Ez egy üggyel kapcsolatos.

– Saci egy üggyel kapcsolatos? – visszhangoztam döbbenten. – Hogy?

– Erről nem beszélhetek – hárított zsigerből. Ha olyan végtelenül fontos az ügyvédi titoktartás, akkor mégis honnan anya végtelenül ismerős, és néha tényleg annyira bosszantó mindentudó arckifejezése?

– Világos. – Éreztem némi késztetést, hogy Ádámra zúdítok egy nem túl pozitív jellemzést Saciról, aminek egy részével talán nem is jártam volna túl messze az igazságtól, de végül megkönyörültem rajta. Nemcsak enyhén lett volna szubjektív, de azt sem ártott volna tudni először, miről is szól ez az egész, nehogy olyan bajt kavarjak, amit később még megbánok.

Lényeg a lényeg. Hagyni kell a nagyokat játszani, az meg már nem nagyon foglalkoztatott, mi zajlik Saci körül.

Vacsora után felajánlottam, hogy elmosogatok, de anya egy intéssel elhajtott az asztal mellől, mintha néhány tányér pakolgatása felérne negyvenpercnyi aktív tesivel. Mindenesetre ez csak egy újabb pozitívuma az agyrázkódásnak. Büntetlenül lehetek önfeláldozó a házimunka terén, mert nulla a rizikója annak, hogy bármiféle felajánlásra igent mond.

Visszaindultam a szobámba, de sajna semmi sem kötötte le eléggé a szobafogságban megzápult agyamat, és ahogy Ádám mobilja megint a periférikus látásomba került, azonnal minden idegszálammal arra koncentráltam.

Megálltam és visszapislantottam. Anya és Ádám beszélgetve hordták be a konyhába az asztalról a vacsora maradványait, de a sebességükből levettem, hogy a társalgás nagyobb hangsúlyt kap a pakolásnál. Romantikus. A lényeg, hogy a legkevésbé sem foglalkoztatja őket, mit csinálok és főképp… Ádámot egy darabig nem fogja érdekelni a táskája, amiben az itthon elvégzendő munkája lapul.

Odatrappoltam az előszobaszekrényhez és felmarkoltam a mobilt. Ujjaim idegesen nyomkodták a gombokat, miközben erősen elhatalmasodott rajtam a déjà vu-érzés.

Naplók. Bejövő hívások. Még jó, hogy már annyiszor próbáltam elérni Zsidai Dórát, hogy kívülről tudom a számát. Most azonban nem találtam a listában, ahogy villámgyorsan végigpörgettem azokat a számokat, amikről Ádámot hívták. Viszont Kolozsvári neve háromszor is feltűnt. Nocsak. A végén kiderül, hogy Kolozsvári komolyan veszi a munkáját, és nyomoz, vagy ami a legvalószínűbb, Ádám rendszeres helyzetjelentést rendelt be tőle. Simán kinézem belőle. Ahogy azt is, hogy az elmúlt pár hét eseményei után nem ragaszkodott ahhoz, hogy részletesen beszámoljon mindenről, amit megtudott Kolozsváritól.

A konyha felé néztem. Vajon mennyire fogna gyanút Ádám, ha hirtelen beslattyognék és megkérdezném, hogy hallott-e valamit Kolozsváritól? Szerintem eléggé. Csak hát azzal megbolygatnék egy-két dolgot, például anyáék feltételeznék, hogy beleavatkozom a saját ügyembe, pedig eszem ágában sem volt. Az elmúlt pár hét után bölcsen kerültem a bajt, Kolozsvárit meg pláne.

Mindenesetre fél perc múlva hivatalosan is kijelenthettem, hogy az egy hónappal korábbi incidens után Dóra többet nem próbálta felvenni a kapcsolatot Ádámmal.

Kimenő hívások. Nem igazán épeszű gondolat, hogy miután kétszer is lerázta Dórát, majd még Ádám keresi őt. Na, de azért mégis… De persze nem tévedtem, Ádám egyáltalán nem hiányolta Zsidai Dóra zaklatását annyira, hogy megérdeklődje, mégis miért nem jár a nyakára többet.

Vagy! Azóta már találkoztak. Talán tartják is a kapcsolatot.

Kezdek megkattanni, vagy ami esélyesebb, ez már a teljes, kifejlett elmeháborodottság…

Visszavonultam a szobámba, elindítottam a kedvenc együttesem cédéjét, levetettem magam az ágyamra és az egyik aktuális könyvemért nyúltam.

ÖTÖDIK HÉT
LELETEK

29. nap

30. nap

31. nap

32. nap

33. nap

34. nap

35. nap

Az első tanítási napom történéseiről voltak elképzeléseim, amik közül egy-kettő már beillett volna egy jófajta rémálomnak is. Ráadásul éjszaka időm is bőven akadt gondosan kidolgozni magamban minden egyes apró részletet, ugyanis nemhogy nehezen aludtam el, de miután egy-másfél órányi forgolódás után végre álomba szenderültem, hajnali négykor kipattant a szemem.

Azt nem mondom, hogy nem vettem hasznát a plusz időnek, mert persze amíg otthon gyötrődtem és ki akartam nyúvadni a dögunalomtól, én ugyan hozzá nem nyúltam a sulis anyagokhoz, amiket pedig Sziszi olyan lelkiismeretesen küldözgetett Karesszel. Maradtam a szokásos „majd később, majd később”-technikánál, ami egy szimpla hétvégén beválik, de amikor hosszabb időre dőlsz ki… hát, egy vasárnap délután nem elég, hogy bepótold a bepótolnivalót.

Szóval jobb híján tanulással kötöttem le magam, és amikor anya szobája felől mozgolódás támadt, én is kimerészkedtem, remekül alakítva a frissen ébredőt.

Ezt leszámítva ez a hétfő is úgy indult, ahogy szokott, ha nem vesszük, hogy anya jóval lelkesebben hangoztatta, hogy vegyek sapkát, holott csak október elején jártunk, a kedvenc meteorológusunk, a mosolygós, helyes srác sem fenyegetett rossz idővel, anya feje sem hasogatott fronthatást jósolva. Egyszerűen csak az agyrázkódást épp kiheverőknek sapka dukál. Legalább eltakarja a hatalmas ragtapaszt, ami a Holdvilág-árkot is be tudná lepni.

Sapka, pipa.

Anya lecsekkoltatta velem, hogy eltettem-e a felmentésem, merthogy ugyebár az agyrázkódottak nem tesizhetnek.

Felmentés, pipa.

A második körben a gázspray-met kellett ellenőriznem. Egy olyan tizenhét éves lánynak, akit néhány napja lecsaptak a sötét utcán, de annyira, hogy elvesztette az eszméletét és kórházba került, illik felszerelkeznie gázspray-vel.

Gázspray, pipa.

Miután átestem a szülői szempontból teljes körű ellenőrzésen, mehettem utamra.

A buszmegállóban a környékbeli „korombeliek”, exosztálytársaim, akik hozzám hasonlóan nem túl nagy kedvvel a sulijukba igyekeztek, úgy fogadtak, mint egy dzsungelt megjárt veteránt, mert hát errefelé nem szokás – legalábbis egy hónappal ezelőttig nem volt az – csak úgy leverni az embereket hátulról, sötét utcában, és az áldozatnak kijár a jó vastag sajnálkozás, még ha a pokolba kívánja is.

Hogy beléjük fojtsam a jó szándékú, de valahol mégis bántó megjegyzéseket, összegeztem a sztorit, és mire végeztem a zanzásított változattal, befutott a busz. Innentől úgy egy-két percig arról pergett a társalgás, hogy csakis a szemét Pethőék tehették, elvégre… így meg úgy… és a másik lány biztos azért vonta vissza a vallomását, mert a Pethőék… ezért meg azért. Szegények más suliba jártak, így kívül estek a Bébé hatáskörén és nem hallhatták a pletykákat a rémtetteimről, aki meg tudott róla, egy szavát sem hitte, ezért esze ágában sem volt terjeszteni.

Mindenesetre itt jött el a csúcspont és telt be a pohár. Egy kisebb sokkot átélt lánynál, mint én, elég egy halk kifakadás, hogy „És veletek mi történt?”, s a többiek veszik a lapot, miszerint a téma még kissé érzékeny pontot érint, és azonnal lapoznak is.

Timi a fejébe vette, hogy elkísér a suli bejáratáig, mintha azért, mert agyrázkódást szenvedtem, most már nem tudnék megküzdeni az előttem örvénylő népes tömeggel. A Bébé diáksága ugyanis nem hajlandó megtörni a csökkenő hőmérséklet, a hó, az eső vagy a jég nyomása alatt, ők bizony az épület előtti tágas téren gyülekeznek. Bevárják a barátaikat, hogy aztán még a szabad levegőn kitrécseljék magukat. Mondanom sem kell, hétfőn reggel ugyanaz a téma, mint a buszon: a hétvégi „ki, hol, mit és kivel”-sztorik ecsetelése akár kétszer-háromszor.

Miután Timit sikerült lebeszélnem a kísérgetésről, egyedül nekivágtam, hogy az emberek között lavírozva elvergődjek a bejáratig, ahol Karesz várt rám elvileg.

Szóval… azt hittem, pár évvel ezelőtt sikerült leküzdenem az erős üldözési mániámat, miszerint az emberek hajlamosak a kelleténél nagyobb figyelmet szentelni nekem, de most újra rám tört ez az érzés. Ahogy kerülgettem a csoportokat, vigyázva, hogy még véletlenül se gyalogoljak át a kisebb-nagyobb „társaságokon”, konkrétan vártam, hogy megbámuljanak, elvégre én voltam az, aki kimostam a Bébében nem túlságosan közkedvelt Janót, elintéztem, hogy ne emeljenek vádat ellene abban a bűnben, amit a suliszerte terjengő pletykák alapján, általános vélekedés szerint igenis elkövetett.

Szóval nagyjából arra számítottam, hogy a buszmegállótól a suli bejáratáig vezető út maga lesz a pokol.

A tér közepe táján fogtam fel végérvényesen, hogy itt valami nagyon nem stimmel. Azt nem állíthattam, hogy észrevétlen maradtam, de durvább dolgokra számítottam: minimum megvető, gyűlölködő pillantásokra, de legalább az elmaradhatatlan suttogásra a hátam mögött, ahogy az már csak lenni szokott. Most viszont, bár néhány kósza tekintet meg-megakadt rajtam, de rosszindulatnak nyomát sem találtam sehol. Valami komolyan hibádzott az elképzelésem és a valóság között.

Nagy igyekezetemben, ahogy próbáltam megfejteni a jelenséget, össznépi röhögés hangzott fel balról. Nem ritka egy olyan helyen, ahol csapatostul gyűlnek az emberek, de szerintem jogos, hogy a már említett üldözési mániámtól hajtva adott helyzetben azt hittem, azok, akik röhögnek, közben ujjal rám mutogatnak.

Odakaptam a fejem.

Rosszul feltételeztem, ugyanis Janóék magasról tettek rám, egyáltalán nem is észlelték, hogy befutottam, épp más szórakozást találtak maguknak. Két, előttük elbandukoló srác kapcsolatának minőségét tárgyalták ki éppen. Az áldozataik először észre sem vették, hogy reflektorfénybe kerültek, olyan nagyon belemerültek a beszélgetésbe. Nem csodálkoztam volna, ha épp valami online játék a téma.

Miután végre felfogták a szitut, először csak zavartan pislantottak Janóékra; egyértelműen gőzük sem volt, mi történik, majd ahogy lassan képbe kerültek, egymásra villantották a tekintetüket, és most már ijedten konstatálták, hogy a körülöttük ácsorgók is felfüggesztették a beszélgetést, hogy zavartalanul figyelhessék a jelenetet. Végül vérvörös arccal menekülőre fogták, és az, hogy belehúztak, valamiért még nevetségesebbé tehette őket, mert a röhögés fokozódott.

Elfordítottam a fejem és folytattam az utam.

Miért is nem lepődtem meg, hogy egyik Pethő sem jelentkezett, sem a kórházba kerülésem után, sem miután hazaengedtek? Semmilyen módon. A legapróbb életjelet sem mutatták.

Nem igazán tudom, mire számítottam. Köszönetfélére? Vica nyilván beszámolt Janónak, minek köszönhetően lehet itt és alázhatja szét zavartalanul, büntetlenül és nyugodt szívvel szerencsétlen kilencedikeseket. Persze az véletlenül sem merült fel bennem, hogy egyszer csak felbukkan a küszöbünkön és egy doboz csokival megköszöni, vagy nem tudom. De biztos megtalálhatta volna a módját… valahogy.

Szóval… szívesen, haver, máskor is.

Az első incidens, ami nagyjából értelmet adott a zűrzavarnak, azután történt, hogy Karesszel beoldalaztunk a suliba tartók közé. Épp az egyik régi osztálytársunk szombat éjszakai, igencsak említésre méltó kalandját osztottam meg Karesszel, amikor egy lány belém fojtotta a szót.

– Adrienn. – A hang gazdája úgy vélte, nyilván nem tudok eléggé koncentrálni ahhoz, hogy a szólongatásom felhívja rá a figyelmem, ezért még a vállamra is tette a kezét. Hátranéztem. Egy ismeretlen lány mosolygott rám holt bánatosan, miközben tekintete felcsatangolt a homlokomon díszelgő ragtapaszra. – Jól vagy? – Bevallom, annyira ledöbbentett az arcáról sütő mély részvét, hogy egy pillanatra elnémultam, amitől úgy érezte, folytatnia kell: – Hallottam, mi történt. Remélem, már jól vagy.

Egy zavart pillantás Kareszre, majd sikerült szóhoz jutnom.

– Igen, köszi – feleltem, miközben tovább araszoltunk előre.

– Örülök. Amikor hallottuk, hogy mi történt, tök kiborultunk. Annyira ijesztő, hogy ilyen történhet, nem? – Értékeltem ám a többes számot. – Mint egy horror.

Csúcs. Én lettem a kettes számú áldozat. Szóval, mivel akárhogy is erőltettem a memóriám, egyáltalán nem ugrott be, ki is ő, és a szövege is elég árulkodónak tűnt, felvillant bennem a gyanakvás apró szikrája: talán azért mentesülök az utálat minden egyes megnyilvánulási formája alól, mert még a full idegenek is sajnálnak engem a történtek miatt.

– Azért… – próbáltam tiltakozni, de nem hagyta:

– A következő csaj meg is halhat… – folytatta a saját kis rémisztő horrorsztoriját. – Most, hogy kiderült, nem Pethő volt a tettes… az azt jelenti, hogy az igazi még mindig kint járkál – morfondírozott a lány.

Na, igen. Ez még nekem is leesett. Kismilliószor végigjátszottam magamban az összes apró részletet, amit fel tudtam idézni, számba vettem a lehetőségeket, mégis mi vezethetett odáig, hogy leütöttek, de persze nem jutottam semmire.

De valaki akkor is megtámadott, és a végén még megússza.

– Én be nem teszem a lábam arra a környékre! – folytatta a lány, hangja hirtelen már nyivákolásnak hatott. – Gyöngyi még könnyen megúszta, te már majdnem meghaltál, mi lesz…

– Egyáltalán nem… – szakítottam félbe, de ahhoz túl fontos mondanivalója volt, hogy engedjen hozzászólni az engem érintő részhez.

Szerencsére kivergődtünk az aulába, így ezt már nem kellett konkrétan lereagálnom. Egy gyors és mindenekelőtt néma intéssel elbúcsúztam a lánytól. Még hogy az emósok a leggázosabbak… A tömegben tökéletesen elvegyülőkkel kell igazán vigyázni.

A suli aulájában vagy épp a lépcsőn felbaktatva, de még a saját második emeleti folyosónkon sem változott meg a helyzet. Az emberek meg-megnéztek ugyan, de negatív érzelmeket minimális mértékben sem láttam megvillanni.

Felmerült bennem a gondolat, hogy talán még az igazságra is fény derült… hogy valójában Gyöngyi testesíti meg a sötét oldalt, de sajnos az „éljen az igazság bajnoka”-pillantások is elkerültek minket, szóval ezt a lehetőséget is elvetettem.

Belépve elsőnek azt a Darren Shan-könyvet szúrtam ki, amit még februárban adtam kölcsön az egyik osztálytársamnak, és gondolatban már keresztet vetettem rá. Most ott pihent a padomon, várva, hogy visszatérjek, mintha a lenyúlójában a „balesetem” megkongatta volna a lelkiismerete vészharangját, és jobbnak látta visszaszolgáltatni a jogos tulajdonomat, mielőtt még nem késő.

Aztán a szokásos, halk „sziasztok”-omra mindenki abbahagyta a házi másolását, felkapta a fejét és szinte kórusban köszöntek vissza. A hirtelen jött nagy figyelem még egy hálásnak szánt mosolyt is kicsikart belőlem. Szerencse, hogy a második padban ülünk; gyorsan bevágódtam a helyemre és reménykedtem, hogy nagyon le vannak maradva a házikkal, és nincs idejük velem törődni.

Hát nem voltak eléggé. Sajna tőlük sem úsztam meg a szánakozó „Hogy vagy?” és hasonló kérdések zuhatagát, pedig még csak a fele osztállyal kellett szembenéznem. Laura egyenesen odáig merészkedett, hogy letelepedett közvetlenül elém, Vica helyére, hogy kényelmesebben tudjon kérdésekkel bombázni. Ez nem feltétlenül biztonságos húzás. Vica nem díjazza az ilyesmit.

Ezen a ponton jöttem rá, hogy hiányérzetem van. Sziszi. Sziszi nem rohant le az első percben, ahogy megjelentem, pedig arra is felkészítettem magam, hogy konkrétan rám tapad, mert ő még az ember normális állapotában is állandóan megsérti az intim szférát, hát még ha valaki betegségből lábadozik és kihagyott napokat kell bepótolnia.

De ez elmaradt. Hátranéztem és tényleg, Sziszi padja üres volt, ami már-már természetellenes jelenség: mindig előbb érkezik, mint mi.

– Mi van Sziszivel?

– Nincs itt? – nyújtogatta a nyakát Laura Sziszi helye felé. – Hm. Akkor biztos ő is lebetegedett. Vírusos gyomorinfluenza-járvány van. Már egy csomóan betegek, és elhiheted, ha nem lenne a darab, már én is az lennék. – Egy hivatástudatos drámakörös. Helyes dolog.

– Nem hiszem, hogy lóg – véltem. Sziszi nem az a típus, ő csakis a sulinak él. Szerintem meggyőzte magát arról, hogy nélküle a Bébében megáll az élet, vagy legalábbis mi, a tizenegyedik dé megszűnünk létezni.

– Néhányan biztos betegek, erről szól a járvány – rántotta meg a vállát Laura.

– Te, ez nem is rossz ötlet – nézett a lányra Karesz, arcán megvilágosodás.

– Mi? – kérdeztük egyszerre Laurával.

– Nem hallod? – pislantott most rám amolyan „normális vagy te?”-tekintettel. – Járvány van. Már fáj is a hasam – közölte egyszerűen.

– Ja, hogy az. – Erre mondjuk számítani lehetett.

– Melegem is van – folytatta Karesz amolyan tévébemondókra jellemző színészi beleéléssel.

– Gondolom.

– Hasmenésük is van és hánynak – segítette ki két további tünettel Laura készségesen.

– A hányingert érzem is, hasmenés még nincs. Biztos otthon lesz.

– Nem is akarom hallani – nyögtem fel.

Innentől gondosan áttereltem a beszélgetést a lassan készülődő darabra, amiben ő főszerepet játszik, és hálásabb témát nem is találhattam volna, mert ezzel kapcsolatban akadt mondanivalója bőven. A színházi berkeken belül zajlik az élet, például amíg én kórházban gyötrődtem, cserélődtek a színészek, és bizonyos esetekben ezt nagyon jó hallani.

Aztán meghallottam Márkék hangját a folyosóról. Nem is tudom, melyik találkozástól féltem jobban: Katától, akit pár napja elkapott a féktelen őszinteségi roham, amit nyilván azóta már bán, és én is szívesen elfelejteném az akkor hallottakat; Márktól, akivel kapcsolatban a leginkább érzem, hogy legszívesebben eltörölném az elmúlt pár hetet; Atesztől, akiről szintén speciel túl sokat tudok, vagy Vicától… hát ez magyarázatra sem szorul.

Tekintetem az ajtóra rebbent, ahol hamarosan fel is bukkantak.

Dani és Kata, mögöttük Mike és Atesz vonult be. Az utóbbi a tenyereit vizsgálta, felmutatta Mike-nak, aki „most mit csináljak vele?”-arccal reagálta le. Atesz váratlanul megtorpant az első pad előtt és jó párat tapsolt felette, aminek köszönhetően valami rápotyogott az ott ülő lány nyitott könyvére. Annak a valaminek a súlya nyilván nem tett kárt a törikönyvben, de azért Ateszt ismerve a származása engem aggasztott volna a lány helyében.

Márk hátramaradt, a halk mormolásból kivehettük, hogy még beszélget valakivel, aki nem akar bejönni az osztályterembe, aminek egyetlen oka lehet: nem ebbe az osztályba jár. Innentől már könnyű kisakkozni, hogy ki lehet az a titokzatos másik… Márk volt barátnője, Rebeka, akivel már hetek óta az „újra összejövünk, mégsem jövünk össze”-játékot játszották, és csak nem akart véget érni a huzavona, pedig szerintem megkönnyebbülést hozott volna már mindenkinek.

A nap további része viszonylag gyorsan és gördülékenyen telt. Persze ez a tesifelmentéses dolog nem volt könnyű menet. A tesitanárom még jól vette a dolgot, a kosáredzőm már kevésbé, annak ellenére, hogy biztos nem először találkozott agyrázkódással, de hát talán reménykedett abban, hogy ezúttal egy szakmailag inkompetens orvossal hozza össze a sors… sajna nem volt ilyen szerencséje.

A tesitanár utamra engedett, elvégre utolsó óra, miért bolyonganék tök céltalanul a teremben, vagy toporognék mellette és bambulnám, ahogy az osztálytársaim az iskola körül rohangálva adott időközönként feltűnnek a sarkon, majd lekanyarodnak a másikon, és közben egyre ramatyabbul festenek.

Máskor hálás lettem volna, de mivel Karesszal délutáni programunk volt, és ő még mindig iskolaköröket futott, magában már azt tervezve, hogyan adja be az apjának a gyomorinfluenzát, még várnom kellett negyven percet, de hát erre van a könyv, az iPod és egy kicsit később a kosáredzésre gyülekező csapattársak.

Van abban valami irónia, hogy a sulikönyvtárak világnapja miatt Bennettnek a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtárba kellett vonulnia. A pontos okát persze nem tudtuk, merthogy Karesznek esze ágában sem volt rákérdezni, erről is csak Bennett állhatatos közlékenysége miatt értesültünk, na, de tényleg… ez is valahol vicces.

A könyvtár méretében nem tért el a mienkétől, ahová járni szoktam, sőt talán le is maradt mögötte, ami érthető, elvégre egy belvárosi épület alsó szintjébe szorították, viszont hétfő délután ellenére elég sokan mászkáltak a sorok között a köteteket böngészve.

Az ajtótól nem messze álltunk meg, hogy felmérjük a terepet, de míg én Bennettet kutattam a tekintetemmel, Karesznek más gondja akadt.

– Most meg mit néz az a banya? – mordult fel Karesz a bejárattal szemközt álló hosszú pult mögött ülő, idősödő könyvtárosra sandítva.

– Hát, vagy szíven ütötte, hogy nem vetted le a kabátod – suttogtam vissza –, vagy simán lehet, hogy tetszel neki.

– A kontyos-szemüvegeseknek mindig is bejöttem. Ha nem kerül elő, rácsörgetek – dünnyögte Karesz, már Bennettet keresve a tekintetével, hiába. Mást nem nagyon látott, csak falhoz állított könyvespolcok köteteit böngésző embereket.

– Hátul lesz – vontam le a következtetést abból, hogy elöl nem találjuk. Karesz mit sem törődve az aranyigazsággal, hogy a ruhatár kötelező, tényleg eliramodott hátra. Úgy döntöttem, amíg őt nem tartóztatják fel, én is jó vagyok, szóval kezemben a táskámmal és a kabátommal követtem.

Egy nagyobb helyiségbe lyukadtunk ki, aminek az egyik végét inkább gyerekeknek rendezték be: az ottani szekrényeken, polcokon sorakoztak a különböző gyerekkönyvek, kezdve a meséktől a különböző korosztálynak szánt ismeretterjesztőkig. Akadt ott kifestőtől a nekünk szánt szerelmes ponyvaregényig, de megtaláltam a kedvenceimet is szép sorban. Meg kellett állapítanom, hogy ahhoz képest, milyen aprócskának tűnt első ránézésre a hely, elég sok minden elfért benne.

A baloldal viszont teljes egészében az elektronikáról szólt. Kerek asztal körül számítógépek, a könyvtár által biztosított internet-hozzáférés eszközei. Mögöttük magas, vaskos könyvekkel tömött polcok, a nagybetűs szakirodalom, amire elég egyetlen pillantás, hogy tudjam, ez a terület az, amit messzire elkerülnék, ha pályaválasztásról lenne szó – és persze ha nem lennék ezer százalékig biztos abban, mi leszek, ha „felnövök”.

Na, és vajon Bennett a helyiség melyik végében gubbasztott?

Pontosan.

A gyerekek részére fenntartottban.

Összenéztünk Karesszel, de különböző hatást gyakorolt ránk a látvány. Ő vadul vigyorgott, én inkább a ledöbbenéssel küzdöttem. Bennett, a számítógépzseni három másik lány mellett kuporgott. Egy gyámoltalan fajta, vizenyős szemű szöszi, egy vékony arcú, sápatag, szemüveges, eggyel arrébb pedig egy csinosabb szőke, aki túlzott mértékben értékelte a rózsaszínt és a csillámport.

A trió előtt halomnyi könyv hevert, szinte teljesen ellepte az asztal felét. Jó néhány felcsapva, mintha hatot-hetet is olvasnának szimultán, a többit vagy félrerakták későbbre, vagy már ki is végezték őket, ki tudja. Ráadásul olyan lelkesedéssel vetették magukat a könyvekre… hihetetlen gyorsasággal falták a sorokat, a lapok csak úgy füstölögtek a kezük alatt, ahogy mutatóujjukat sorvezetőként használva jobbra-balra húzták-vonták rajtuk.

A szemüveges néha-néha rákacsintott a másik kettő előtt heverő kötetre, mintha csak lesne róluk, majd újra nekiesett a saját dolgának.

Bennett ezzel szemben természetétől vészesen eltérő módon holt nyugodtan hajolt a könyve fölé, két tenyerét összelapítva a combjai közé szorította, mintha csak melegítené őket, és így ránézésre szerintem esze ágában sem volt olvasni – inkább a túlélésre hajtott.

Épp köszönni akartam, amikor Karesz mobilja, amit természetesen még véletlenül se halkított volna le, megszólalt. Természetesen mindenki, a négy lány, a közelben mesekönyvet lapozgató két gyerek, a sarokba visszahúzódó anyukájuk, plusz a gyerekkönyvek között válogató felnőttek is felkapták a fejüket.

– Sziasztok – sutyorogtam, ha már így lebuktunk. Karesz ráérősen előhalászta a mobilját és levette a hangerőt.

– Helló – vetette oda Karesz is.

– Helló – rebegte a Szöszi lassan elpirulva.

Bennett köszönés helyett felpattant, de már közben megmarkolta a mellette álló széken heverő táskájának szíját.

– Most hová mész? – szólt utánunk a szemüveges. – Ezzel végeznünk kell estig – bökött rá egy köteg papírra, ami a halomnyi könyv miatt az asztal másik végére csúszott –, és már ne is haragudj, de így sem vagy nagy segítség. Maradnod kell!

– Mi a franc ez? – kérdezte Karesz Bennett-től.

– Ez a franc, kérlek szépen, egy nemzetközi kihívás – világosította fel némi sértettséggel a szemüveges.

– Kihívás – ismételte Karesz vidáman.

– A nemzetközi iskolakönyvtárak… – folytatta volna a szemüveges, de Karesz most már minden további nélkül Bennett után indult, aki nem mellékesen magasról tett arra, hogy a diktatórikus beállítottságú szemüvegest aggasztja a csekély hozzájárulása a kollektív ténykedéshez. Én még vetettem egy bocsánatkérőnek szánt pillantást a faképnél hagyott lányokra, mielőtt utánuk eredtem volna.

– …jöhettetek volna előbb is, mert már nagyon magam alatt voltam… – Ezen a ponton kapcsolódtam bele Bennett halk monológjába, ahogy utolértem őket. Karesz sem sietett, szóval alighanem ő is lemaradt a szöveg első részéről, mégsem tartottam attól, hogy bármelyikünk sokat mulasztott. – Ez a sárkány már mindenkinek az idegeire megy, úgy tesz, mintha semmi sem lenne fontosabb. Már alig várom, hogy este legyen és mehessek innen. A többiek is. Mindenki hülyének nézi, csak nem veszi észre. Vagy nem érdekli. Hogy lehet ilyen, mint egy hajcsár?

Itt értük el a kör alakú asztalt. Bennett letelepedett az egyik székre, laptopját a monitor elé csúsztatta, és bekapcsolta. Karesz azonnal lehuppant mellé, amivel lestoppolta az egyetlen szabad helyet Bennett közelében. A lány másik oldalán egy tízéves forma pufók kiskölyök facebookozott, Karesz mellett meg kétszemélyes nyugdíjasoktatás zajlott, mint rövid időn belül akaratlanul is kiderült: egy fiatal lány a nagyszüleit avatta be az internet rejtelmeibe.

Végül beálltam Bennett mögé. Míg arra vártunk, hogy a laptopja kérdezz-felelekre alkalmas állapotba kerüljön, a lány többször a többiek felé sandított, miközben továbbra is a szemüveges mániákus viselkedését ecsetelte.

Aztán felugrott a bejelentkező ablak, és Bennett vakon bepötyögte az odaírnivalót, miközben csak mondta és mondta a magáét.

– És mi a fenének vállaltad el? – kérdezte Karesz egy idő után félbeszakítva a kissé unalmassá vált mantrát. Ahogy a gép dolgozott, már mindhárman a lányokat figyeltük, akik közül csak a szemüveges koncentrált száz százalékosan a könyvére, a két szöszi nem győzött minket… hát, kukkolni.

– Anya szerint még mindig abnormálisan viselkedem. A gép előtt ülés nem helyes az én koromban, a barátnőimmel kellene lógnom – valahogy érződött, hogy szó szerint az édesanyja szavait ismétli –, vásárolnom, gondolom, fiúzni, szerintem még annak is örülne, ha tökrészegen állítanék haza vasárnap hajnalban, mert az azt jelentené, hogy nem a gép előtt töltöttem az éjszakát – motyogta, és idegesen a füle mögé taszította a haját. – És most azt találta ki, hogy sulis programokon kell részt vennem.

– És mit kerestek ennyire?

– Egy könyvet. Nemzetközi játék sulik között. Küldenek egy szinopszist, és rá kellene jönni, melyik az a regény, és meg kell oldani a feladatokat – magyarázta. – Ők az én csapatom – biccentett a lányok felé.

– Máris irigyellek – jegyezte meg Karesz. – És még nem jöttél rá, melyik az a könyv? – folytatta enyhén kételkedve. Nem csoda, nehéz elképzelni, hogy Bennett a net végtelen univerzumában bolyongva ne tudott volna egy ilyen jelentéktelen feladatot megoldani.

– De – felelte a lány, és a szája sarkában játszó mosollyal pislantott a srácra, aki egy „sejtettem”-pillantással könyvelte el a választ. Komolyan kezdett bosszantani a tény, hogy még mindig nemhogy nem tudom, de még csak nem is sejtem, honnan ismerik ezek ketten egymást ilyen nagyon.

– A pendrive-ot – szólt oda nekem Karesz végül.

– Ó, hogyne, máris, ha ilyen szépen kéred – szisszentem fel gyilkos pillantást vetve rá. Bennett oldalra tartotta a nyitott tenyerét, én pedig belecsúsztattam a koszospink pendrive-ot.

Fura, de mintha enyhe zavar jeleit fedeztem volna fel az arcán, ahogy pár pillanatig csak meredt arra a vacakra.

Igaz, ő más kategória. Ha jól számoltam, Bennett az egyetlen személy, aki tud az első pendrive létezéséről, viszont fogalma sincs arról, mit rejtett. Még azt is elárultuk neki, hogy gőzünk sincs a feladó személyéről, szóval számára az egészet totális „misztérium” lengi körül. Nem csoda, hogy kicsit bezsongott, és hajlamos lett volna CIA-tevékenységet sejteni mögötte. Mondjuk, ehhez hozzátett egy kicsit, hogy enyhén zizzent is.

És most itt a második pendrive, amivel biztos megint sikerült alaposan felkorbácsolnunk a kíváncsiságát. Szegény… Ha abban reménykedett, hogy most beavatjuk, sajnos csalódnia kell majd, mert eszünk ágában sem volt belekeverni ebbe az egészbe.

– Ez is minden nélkül jött? – nézett fel végül Bennett Kareszre.

– Igen.

– Azt mondjátok, nincs rajta semmi veszélyes? – pislantott most rám. – Semmi, ami miatt bajba kerülök?

– Semmi – vágta rá Karesz lelkiismeretlenül.

– Kilencvenkilenc százalék – finomítottam. Meg egyébként is. Végül is őt nem lenne mivel vádolni. Az előző pendrive-nál is csak hozzáférést biztosított titkos rendőrségi anyagokhoz azzal, hogy feltörte a jelszót. Honnan tudhatta volna, hogy mi volt rajta?

– Hát jó – sóhajtotta, és óvatosan bedugta a pendrive-ot a laptopba.

Szóval… addig még követtem az ügyködését, hogy felugrott a jelszót kérő kis ablak, de aztán Bennett pötyögött valamit a billentyűzeten, a képernyő elsötétült, és onnantól csak fehér betűs sorok jelentek meg egymás alatt vad gyorsasággal. Itt pedig reménytelenül elvesztettem a fonalat.

A tekintetem elkalandozott; először azt kellett konstatálnom, hogy Karesz előhalászta valahonnan a mobilját, és most nyilván sms-t pötyög valakinek.

– Helló, everybody – lépett mellénk a hátunk mögül a csillámos szőke lány, és talán hogy a hangján kívül is érzékeltesse velünk a jelenlétét, még szökkent is egyet. Karesz beszédes pillantást lövellt rám, és Bennett is megfagyott egy röpke pillanatra.

– Szia – köszöntem vissza én egyedül, miközben ő már végigjártatta a tekintetét rajtunk, felmérve az állapotokat. Persze holt feleslegesen erőlködtem, nyilvánvaló volt, hogy nem miattam vette a bátorságot arra, hogy otthagyja a szemüvegest.

– Mit csináltok? – kérdezte nagy vidáman, oda-odasandítva a laptop monitorjára, majd Kareszre és vissza. Mindhárman a másiktól vártuk, hogy válaszoljon, szóval extrán hosszú csend állt be.

– Semmit – feleltem végül. Ezért aztán megérte várni.

– Aha – könyvelte el.

– Hallottad, mi történt Sacival? – Ez így egyébként hangozhatott volna konkrét számonkérésnek vagy szemrehányásnak is, de nem, a lány hangja (mert hát az arcából nem sokat láttam, ugyanis teljes egészében Karesz felé fordult) inkább vidáman kihívó volt. Nem kapott választ, de azért folytatta. – Valamit bevett, és ezért kivágták a bajnokságból.

– A teniszbajnokságról? – kérdezte Karesz viszonylag jól uralkodva az elképedésén.

– Arról – helyeselt a lány hirtelenjében, két kézzel birizgálva egy hajtincsét. Nyilván valami „flörtfélének” szánta a dolgot. – Ő azt mondja, beadták neki, de ezt az anyján kívül senki sem veszi be. Hogy adsz be valakinek valamit úgy, hogy nem veszi észre?

– Hallottál már randidrogokról? – mordult fel Karesz.

– Az más… – ellenkezett a lány, elengedve a hajtincset, amibe kapaszkodott.

– Nem más – szakította félbe Karesz kíméletlenül.

– Oké, de… – kezdett bele a szöszi, de most Bennett nem hagyta, hogy elmondja a magáét.

– Kész! – vágta ki a könyvtári hangerő kétszeresével. Ezzel nemcsak harmadszorra hívtuk fel a könyvtárban lévők figyelmét magunkra, de a beszélgetés is félbeszakadt, ami nem olyan kár: nem jósoltam túl szép jövőt neki. Először mindannyian Bennettre, majd a szöszire néztünk, aki vette az adást, és hátrált egy lépést.

– Üzenik, hogy gyere vissza – szólt még oda Bennettnek, majd megperdült, hogy visszatérjen a könyveihez.

– A jelszó 566789 – folytatta Bennett zavartalanul.

– Gyors voltál – léptem vissza mögé, és egy picit lehajoltam, Karesz pedig az alkarjával a combjaira támaszkodva, oldalról leste a monitort. Addigra már a „normális” Windows Asztal és az Intéző lebegett a szemem előtt, és láttatni engedte a pendrive titokzatos tartalmát: egy rakatnyi, konkrét megjelölés nélküli fájlt. Már megint.

– Most már tudtam, mit kell csinálni – felelte Bennett, miközben az egérrel görgette a fájlok listáját. – Otthon erre is ráengedem a programot, és felhívlak titeket, hogy a számok mit jelentenek. – Simán kirántotta a pendrive-ot a laptopból és a magasba tartotta, ránk bízva, hogy melyikünk kap érte.

– Köszi, de tényleg … – hálálkodtam egy sort, miközben elvettem azt a vackot. Még folytattam volna azzal, hogy újra megerősítem, nincs semmi top-secret fajsúlyú a pendrive-on, ha Karesz hirtelen támadt lelkesedéssel belém nem fojtja a szót.

– Fel tudsz törni gyaloggaloppos mailfiókokat? – Nekem személy szerint az is eltartott egy darabig, amíg összeraktam, hová akar kilyukadni, de Bennett sem siette el a választ. – Én adok egy mailcímet, te adsz egy jelszót – írta le pontosan a kihívás lényegét Karesz. – Meg tudod csinálni?

– Hackeljek e-mailt? Azt játsszuk, ha unatkozunk… – mosolyodott el óvatosan Bennett, és visszafordult a laptopjához. Akaratlanul is bevillant a kérdés, megadtam-e neki valaha bármelyik email-címemet. – Mi a cím?

– Én ugyan nem emlékszem, mi volt – közölte velem Karesz a „ha érdekelne, talán meg is jegyezném”-stílussal.

– csb – segítettem hát ki Balázs email-címével. Mire észbe kaptam, Bennett már vadul dolgozott a témán. Monitorja ezúttal megmaradt a normál alapszínben, de egy végtelennek tűnő, különböző színekben pompázó programsor borította az egészet. Naná, hogy hamar elvesztettem az érdeklődésem, és kialvatlan állapotomban csak merengtem magam elé.

– Megvan – harangozta be ezt is Bennett, talán kábé egy perc múlva. – A jelszó quentin. Q-u-e-n-t-i-n – betűzte a gyengébbek, vagyis ezúttal Karesz kedvéért, aki a szomszédos gépen máris próbára tette a jelszó helyességét. És igen, a gép monitorján feltárult Balázs titkos email-fiókja.

– Köszi, Bennett – vetettem oda sietősen a váratlanul rám törő izgatottságtól, miközben az ő széke mögül átsorjáztam Karesz mellé. Elsőre szemet szúrt, hogy valaki, talán épp az előző pendrive titokzatos küldője alaposan kitakarította a postafiókot, mert immár csak három mail árválkodott a beérkezők között, de az is olvasottan, szóval joggal feltételeztem, valaki rendszeresen csekkolja a leveleket.

Balázs.

Már a gondolat is összeugrasztotta a gyomrom, de amikor felfogtam, ki a mailek küldője… egytől egyig valamennyi a zsdora@gmail.com-ról érkezett.

– Kösz, Bennett – ismételte utánam Karesz oldalra, a vállam felett a lányra pillantva, aki ugyan nem tett semmi extrát, amivel azt feltételezhettük volna, hogy a monitort lesi, de nagy mozdulatlanságából ez nyilvánvalóvá vált. Épp ezért kellett még akkor, ott, a könyvtárban megnéznünk a postafiókot, hogy aztán töröljük az összes mailt, hogyha netán Bennett – miután mi kitettük a lábunkat a könyvtárból – információszomjasan ráveti magát, akkor már a nagy semmit találja.

Már az is bőven elég, ha azt megtudja, hogy valamiért nagy suttyomban Balázs mailjei között kutakodunk.

Bennett arcán a totális megütközés tükröződött, de leesett neki, mit akarunk. Lassan, komótosan felállt, és otthagyva velünk a laptopját, visszavonult a többiekhez. Az ajkamat harapdálva néztem utána. Ez elég necces húzás volt tőlünk.

– Figyelsz egyáltalán? – csattant fel Karesz. Őt persze legkevésbé Bennett lelkivilága izgatta: már meg is nyitotta a három e-mail közül az elsőt.

”Nem tudom, mi ez az elszökés vagy eltűnés, de Adrienn hívott és csak tőled kaphatta meg a számom. Jó tudni, hogy jól vagy. Most viszont beszélnünk kell. Hívj vagy írj, nekem mindegy."

Kicsit zavaros, siethetett, amikor írta. Egy biztos, Dóra, miután Balázs eltűnt, valamennyire aggódott érte, ami szép tőle, na meg – és ez sem mellékes – akkor nem tartott attól, hogy a srác eltűnésének bármilyen szinten köze lehet a kettejük ügyéhez. Ez is jó hír. Viszont vészesen el volt tévedve, ha azt hitte, Balázstól kaptam meg a telefonszámát. Másrészről immár egyértelmű, hogy nem egy potenciális emberrabló után kutatok teljes erőbedobással. Megnyugtató.

„Jó lenne, ha minél előbb válaszolnál. Holnap találkozom A-val és előtte jó lenne tudni, hogy veled minden rendben. ”

És már jött is a harmadik és egyben utolsó levél.

Annak a napnak a reggelén íródott, amikor az a bizonyos találkám lett volna Dórával. Azóta egyszerűen nem tudom kiverni a fejemből a gondolatot, hogy valami veszettül fontosat mondott volna el, valami olyat, ami nem kicsit érintette az életemet. Nem hagy nyugodni a tény, hogy van valami, amit tudnom kell és ez ott motoszkál a tudatalattimban, és újra meg újra bevillan.

Viszont ha a végére akarnék járni, először Dórát kell előkerítenem. Ami a legfurcsább, eddig nagyon úgy festett, hogy a pendrive-os is ezt akarja.

„Bármikor és bárhogy, de jelentkezz! Most egy időre elutazom, de telefonon és e-mailen is elérsz.”

Gondolataimba merülve meredtem a monitorra, miközben Karesz már azzal foglalatoskodott, hogy a többi fiókot csekkolta, de mindegyik, a kimenők, a kuka is üresen tátongott. Valaki tényleg módszeresen kiürített mindent.

Végül Karesz követte a példáját, és a Zsidai-mailek is a süllyesztőbe kerültek, természetesen még a szemetesből is gondosan kitörölte őket.

Ezután a beállításoknál átírta a nevet, ami Csányi Balázsból roppant fantáziadúsan Monumentális Barom Vagyok lett. Úgy gondoltuk, a postafiókban járó-kelő fantom szintén csak a beérkező maileket olvassa, küldeni nem küld semmit, ergo a név csak egy kíváncsiskodónak szúrhat szemet, ráadásul Karesz kiélhette a Balázs iránt érzett vegytiszta utálatát.

Balázs nevének eltüntetése után Bennett remélhetően nem kötheti össze Balázst, a pendrive-ot és a gyaloggalopp-postafiókot, és a sikertelenség talán elveszi a kedvét attól, hogy valami speckó infós vagy pc-s vagy programozós fogással előkotorja az elvileg törölt maileket. Mert aki szórakozásból feltörögeti a postafiókokat, nyilván erre is képes lenne.

Tobzódtunk a „ha”-kban és a talánokban, és nagyjából száz százalékosra saccoltam az esélyét, hogy Bennett úgy egy órán belül rájön, mi körül forog az egész pendrive-os cucc, de meg kellett próbálnunk.

Még köszöntem volna Bennettnek, de Karesz valamiért ki akarta hagyni ezt a lépést; talán sejtette, hogy most feleslegesen fárasztanánk magunkat. És igaza volt, mert amikor az asztaluk felé néztem, az összes lány – más-más arckifejezéssel az arcán – azt figyelte, miként szedelődzködünk, kivéve Bennettet, akit látványosan mélységesen lekötött a könyve.

Az idős könyvtáros néni nem esett ki a szerepéből, mert úgy is szakított időt ferde szemmel nézni Kareszre búcsúzóul, hogy egy öreg, hajlott hátú bácsi oszlopnyi könyvet pakolt elé. De hát ami jogos, az jogos. Még Karesz is enyhe meghökkenéssel figyelte a nő arcára kiülő érzelmeket.

– Ne törj le, biztos vannak még helyek, ahol bírnak – vigasztaltam csupa jóindulatból.

– Te inkább vedd fel a sapkád!

Otthon minden gördülékenyen zajlott. Gép bekapcsolása, jelszó a Windowshoz, pendrive bedugása, jelszó a titkosításhoz, és máris a szemünk elé tárult a pendrive tartalmát képező fájlok sora.

Hirtelenjében az egy hónappal ezelőtti több napig tartó gyötrődésem – amikor szinte az egész netet feltúrtam, világszerte ki tudja, hány informatikust ráuszítottam a jelszó feltörésére, persze hiába – most már szimpla ámokfutásnak tűnt.

A titokzatos küldőnk továbbra sem fáradt azzal, hogy könyvtárakkal vagy a fájlok elnevezésével bármiféle rendet tegyen a „holmija” között, csak egy rakás, számokkal jelölt képfájl sorakozott a pendrive-on arra várva, hogy végignézzük őket, ha egyáltalán akarjuk. Őszintén szólva bennem még mindig dolgozott a kétség, hisz adott volt a másik lehetőség: odaadni Krisztiánnak, a profinak. Ő tudja, mit csinál, elvileg megvannak az eszközei, a tapasztalata, hogy megfelelőképp felhasználja azt, amit a pendrive-on találni fogunk, és gyorsabban jut egyről a kettőre, már ha mi egyáltalán boldogulunk vele, elvégre ez is bőven belefért.

– Elég sok – jegyeztem meg.

– Ezért lenne jó, ha belekezdenél.

Enyhe gyomorgörccsel kattintottam az elsőre. Valahogy nem vágytam arra, hogy megint belefussak pár titkolt mailbe, amikből aztán kibukik, hogy egy számomra majdhogynem idegen ember rólam levelezget egy másik ismeretlennel.

Hát ettől nem kellett tartanom.

Az első, ami szemet szúrt, maga a dokumentum címe: „MRI-vizsgálat eredménye”.

– Na, most azért meglepődtem – szólalt meg Karesz, ami elárulta, hogy eggyel előttem jár: már felfedezett valamit, amit még nem vettem észre. Tekintetem lejjebb vándorolt, de ott csak az orvosi blablás szöveg fejtegette hihetetlen éles elméjű következtetésem szerint az MRI-vizsgálat eredményét. Felpislantottam, és igen, ott végre megtaláltam azt, ami még Kareszt is kiakasztotta. A jobb felső sarokban ott virított a vizsgálaton átesett beteg neve: Csányi Réka, Balázs húga.

– Na, ne már… – szisszentem fel. Arra számítottam, hogy bármi is kerül elő a pendrive-ról, annak segítségével kiderül, honnan ismeri egymást Dóra és Balázs, hogy mi közöm van nekem az ő párosukhoz, és legfőképp: mit akartak tőlem. Ez lett volna a logikus következő lépés az első pendrive után.

Most meg Réka MRI-leletével kellett szemeznem úgy, hogy egy szó nem sok, annyit sem értettem. Annyi összeállt, hogy ha kétoldalnyi részletezést igényel az eredmény, akkor az tutin nem negatív.

– Nézd a dátumot! – bökött a monitor bal felső sarkába Karesz. A vizsgálatot két évvel ezelőtt végezték, ami még nem annyira gáz, de ha azt is hozzávesszük, hogy éjjel fél egykor… Hát akkor kicsit megmozgatja az ember idegsejtjeit. Összenéztem Karesszel.

Csakis a gázolás napja lehet.

Akkor meg pláne nincs semmi csodálkoznivaló azon, hogy a lelet méretben megközelíti a Kőszívű ember fiai rövidített változatát. Rékában akkora kárt okozott a baleset, hogy a „hajszálon függ az élete” kifejezés több hétig visszhangzott a suli folyosóin. Nem csoda, hogy egyetlen MRI-ről kisregényt rittyentett az orvos.