A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jean Hanff Korelitz: The Plot

Celadon Books, a division of Macmillan Publishers, New York, 2021

Fordította: Komló Zoltán

Könyvterv: Malum stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2021 by Jean Hanff Korelitz

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-963-566-382-8

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Laurie Eustisnak

A jó írók kölcsönöznek, a nagy írók lopnak.

T. S. ELIOT (de valószínűleg Oscar Wilde-tól lopta)

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Bárkiből lehet író

Jacob Finch Bonner, A csoda feltalálása című „ígéretes újdonság” egykor szépreményű szerzője benyitott a Richard Peng Hall első emeletén számára kijelölt irodába, ütött-kopott bőr válltáskáját a csupasz íróasztalra tette, és valami kétségbeeséshez hasonló érzéssel nézett körül. Az iroda – négy év alatt immár a negyedik otthona a Richard Peng Hallban – nem jelentett valami nagy előrelépést az előző háromhoz képest, de az íróasztal mögötti ablak legalább egy valamelyest egyetemszerű sétányra nézett a fák alatt, ellentétben a második és harmadik év parkolójával, meg az első év szemeteskukáival (amikor is, ironikus módon, sokkal közelebb járt irodalmi hírneve – olyan, amilyen – csúcsához, és elképzelhető volt, hogy még valami annál is szebbet remélhet). A szobában az egyetlen dolog, ami bármiféle konkrét irodalmi jellegre vagy bármiféle otthonosságra utalt, az az ütött-kopott válltáska volt, amelyben Jake a laptopját hordozta, meg ezen a bizonyos napon a nemsokára megérkező diákjai próbaírásait, és amelyet már évek óta cipelt magával. Nem sokkal első regénye megjelenése előtt tett rá szert egy bolhapiacon, némi írói pozőrségből: az ünnepelt fiatal regényíró ma is azt az öreg bőrtáskát hordja, amelyet a küszködés évei alatt! Azóta már a maradék reménye is szertefoszlott, hogy valóban azzá válhat. És még ha nem is így lenne, akkor sem indokolná semmi, hogy új táskára költsön. Már nem.

A Richard Peng Hall-lal az 1960-as években egészült ki a Ripley kampusza, a fehér betonblokkokból emelt csúnya építmény a tornaterem mögött állt néhány kollégiumépület mellett, amelyeket diáklányok számára húztak fel sebtében, amikor 1966-ban nőket is elkezdtek fölvenni a Ripley College-ba (amivel, becsületére legyen mondva, megelőzte a korát). Richard Peng egy Hongkongból származó mérnökhallgató volt, és bár végső gazdagságát jobbára alighanem annak az iskolának köszönhette, ahová a Ripley College elvégzése után járt (nevezetesen az MIT-nek), az az intézmény nem volt hajlandó megépíteni egy Richard Peng Hallt, olyan nagyságrendű adomány fejében legalábbis nem, amilyet a fejében forgatott. A Ripley-beli épület eredetileg azzal a céllal készült, hogy helyet adjon a mérnökképzési programnak, és az ablakos előcsarnokával, ahol soha senki sem üldögélt, a hosszú, sivár folyosóival és azokkal a lélekölő betonblokkokkal a mai napig egy tudománynak szentelt épület határozott jegyeit viselte. Ám amikor a Ripley 2005-ben megszabadult a mérnökképzéstől (ami azt illeti, valamennyi természet- és társadalomtudományi programját megszüntette), és a lázban égő felügyelőtestület szavai szerint „a művészetek és a humán tárgyak elméletének és gyakorlatának” szentelte magát „egy olyan világban, amely egyre inkább alábecsüli őket, és egyre kevésbé tart rájuk igényt”, a Richard Peng Hallt átadták a szépirodalommal, költészettel és személyes tényirodalommal (memoárirodalommal) foglalkozó, levelező bölcsészdoktori programnak.

Így kerültek az írók a Richard Peng Hallba, a Ripley College kampuszára, Vermont északi részének ebbe a fura szegletébe, amely kellően közel fekszik a legendás „Észak-keleti Királysághoz”, hogy magán viselje a környék sajátos különösségének nyomait (az 1970-es években itt talált otthonra egy kicsiny, de szívós keresztény szekta), de Burlingtontól és Hanovertől azért nem annyira messze, hogy tökéletesen az isten háta mögött legyen. Kreatív írást persze már az 1950-es évektől kezdve tanítottak a főiskolán, de sohasem komolyan, vállalkozószelleműen pedig végképp nem. Az életben maradásért küzdő intézmények mindegyikében úgy bővítették a tananyagot, ahogy a kultúra változott körülöttük, és ahogy a maguk örökösen diákos módján a hallgatók elkezdtek követelőzni: női tanulmányok, afro-amerikai tanulmányok, egy számítógépközpont annak voltaképpeni elismeréseként, hogy ugyebár a számítógép is valami. Ám amikor a Ripley az 1980-as években mély válságba került, és amikor a főiskola józanul és rendkívüli aggodalmak közepette megvizsgálta, hogy az intézmény tényleges életben maradásához mire is lenne szükség, a legoptimistábbnak tűnő kiútnak – meglepetés! – a kreatív írás bizonyult. Elindították hát első (és mindmáig egyetlen) diplomás képzésüket, a Ripley Kreatívírás Szimpóziumot, amely az elkövetkező évek során alapjában véve az egész főiskolát bekebelezte, és nem is maradt más, csak a levelező program, amely nagyon is kapóra jött azoknak a hallgatóknak, akik nem tehették meg, hogy csapot-papot otthagyjanak egy kétéves bölcsészdoktori kurzus kedvéért. És ez nem is várható el tőlük! A Ripley fényes papírra nyomtatott saját prospektusa és rendkívül csábító honlapja szerint az írás nem valami elitista tevékenység, amit csak a szerencsés kevesek engedhetnek meg maguknak. Minden egyes embernek megvan a maga egyéni hangja és története, amelyet senki más nem mesélhet el. És bárkiből lehet író – különösen a Ripley Szimpózium útmutatásával és támogatásával.

Jacob Finch Bonner világéletében író szeretett volna lenni. Mindig, mindig, mindig is, már a Long Island-i külvárosban is, amely az utolsó hely a világon, ahonnan bármiféle komoly művész származhat, őt mindazonáltal azzal verte meg a sors, hogy ott nőjön fel, egy adójogi ügyvéd és egy középiskolai pályaválasztási tanácsadó egyetlen gyermekeként. Hogy a maga ebét miért kötötte a helyi könyvtár LONG ISLANDI SZERZŐK! feliratú szánalmas kis polcának karójához, azt nem lehet tudni, a dolog mindenesetre nem maradt észrevétlen az ifjú író otthonában. Apja (az adójogi ügyvéd) mindig is erélyesen ellenezte a dolgot (Az írók nem keresnek sokat! Kivéve Sidney Sheldont. Jake azt akarja mondani, hogy ő lesz a következő Sidney Sheldon?), anyja (a pályaválasztási tanácsadó) pedig jónak látta örökösen az előzetes iskolai alkalmassági vizsga szóbeli részén elért, legjobb esetben is közepes eredményére emlékeztetni. (Jake számára borzasztóan kínos volt, hogy matekból jobban sikerült teljesítenie, mint a szóbelin.) Ezek súlyos leküzdendő kihívásokat jelentettek, de melyik művész nem küzd kihívásokkal? Egész gyerekkorában konokul (és meg kell jegyeznünk, máris versenyszellemben és irigykedve) olvasott, eltérve a kötelező tananyagtól, a szokásos kamaszkori szemetet átugorva, hogy jövendőbeli riválisainak alakulófélben lévő terepét felderítse. Aztán elment kreatív írást tanulni a Wesleyanre, ahol összejött a hozzá hasonló kezdő regény- és novellaíróknak egy szűk csoportjával, akikben éppolyan őrületesen túltengett a versenyszellem, akárcsak benne.

Ha azok a művek kerültek szóba, amelyeket egy szép napon majd írni fog, az ifjú Jacob Finch Bonner teli volt álmokkal. (A „Bonner” valójában nem volt teljes egészében autentikus – Jake apai dédapja cserélte Bonnerre a Bernsteint jó egy évszázaddal azelőtt –, de a „Finch” sem, amelyet Jake a középiskolában maga ragasztott a nevéhez, tisztelgésként az előtt a regény előtt, amely felébresztette benne az irodalom szeretetét.) Azokról a könyvekről, amelyeket különösképpen szeretett, néha azt képzelte, hogy ő maga írta őket, és kritikusoknak meg könyvbírálóknak ad interjúkat velük kapcsolatban (mindig szerényen kitérve az interjút készítő dicsérő szavai elől), vagy népes, lelkes hallgatóságnak olvas fel belőlük egy könyvesboltban vagy foglalt ülőhelyekkel teli teremben. A saját fényképét képzelte oda egy keménytáblás könyv védőborítójának hátsó fülére (a manuális-írógép-fölött-görnyedő-író vagy a pipázó-író már divatjamúlt sablonos pózában), és túlzottan is gyakran gondolt arra, hogy egy asztalnál ülve dedikálja a hosszú, kanyargó sorban álló olvasók példányait. Köszönöm, zsolozsmázná nagy kegyesen minden egyes nőnek és férfinak. Ez nagyon kedves magától. Igen, nekem is az az egyik kedvencem.

Az nem teljesen igaz, hogy jövendőbeli műveinek tulajdonképpeni megírására Jake sosem gondolt. Tudta, hogy a könyvek nem írják meg önmagukat, és hogy valódi munkára –képzelőerőre, kitartásra, hozzáértésre – lesz szükség ahhoz, hogy végül világra hozza a maga könyveit. Azt is tudta, hogy a terep egyáltalán nem néptelen: rengeteg hozzá hasonló fiatalember érez ugyanúgy a könyvek iránt, ahogy ő, és egy szép napon majd ők szeretnék megírni azokat, és az is elképzelhető, hogy a többi fiatalember némelyikébe még nála is több természetadta tehetség szorult, esetleg élénkebb a fantáziájuk, vagy egyszerűen nagyobb az akaraterejük, hogy elvégezzék a munkát. Ezek a gondolatok nem sok örömet szereztek neki, de az a javára szólt, hogy tudta, mit akar. Tudta, hogy állami iskolákban való angoltanításra nem fog képesítést szerezni („ha az írásdolog nem válna be”), és a jogi egyetemre sem fog felvételizni („miért ne?”). Tudta, hogy már kiválasztotta a maga úszósávját, és elkezdett úszni, és addig nem is hagyja abba, amíg a saját kezében nem tartja a saját könyvét, és addigra nyilván az egész világ megtanulja azt, amit ő maga már hosszú évek óta tud:

Ő egy író.

Egy nagy író.

Mindenesetre ez volt a szándéka.

Június végén jártak, és a hét nagyobbik részében egész Vermontban esett az eső, amikor Jake a Richard Peng Hallban benyitott az új irodájába. Amikor belépett, észrevette, hogy sárcsíkot húzott maga után végig a folyosón, be a szobájába, lenézett hát nyomorúságos futócipőjére – az egykor fehér, mostanra a nedvességtől és a kosztól megbarnult lábbelit valójában sosem használta konkrétan futásra –, és érezte, hogy most már mennyire értelmetlen lenne levetni. A hosszú napot azzal töltötte, hogy a városból idefelé hajtott két Food Emporiumos nejlonszatyornyi ruhával meg azzal az öreg bőrtáskával, amelyben a majdnem ugyanolyan öreg laptop lapult a mostani regényével – a regénnyel, amelyen elméletileg (nem pedig valóságosan) dolgozott –, meg a rábízott diákok beadott munkáinak mappái, és az jutott az eszébe, hogy egyre kevesebb holmit hoz magával, valahányszor útnak indul észak felé a Ripley-be. Az első évben? Egy hatalmas bőröndöt, amelybe a ruhái nagy részét belegyömöszölte (mert ki tudja, három héten át mi számít megfelelő öltözéknek Vermont északi részén, nyilván hízelgő diákoktól és nyilván irigy tanártársaktól körülvéve?), meg a második regénye minden egyes kinyomtatott piszkozatát, amelynek leadási határidejéről hajlamos volt a nyilvánosság előtt nyavalyogni. Az idén? Csak azt a két nejlonszatyrot a belehajigált farmerekkel meg ingekkel, és a laptopot, amelyet jobbára már csak vacsorarendelésre használt, meg arra, hogy YouTube-videókat nézzen rajta.

Ha mához egy évre még mindig ezt a lehangoló munkát fogja végezni, akkor alighanem már a laptoppal sem fog bajlódni.

Nem, szó sincs róla, hogy Jake már alig várta a Ripley Szimpózium nemsokára kezdődő kurzusát. Nem vágyott rá, hogy újra összejöjjön a sótlan, idegesítő kollégáival, akiknek egyike sem olyan író, akit őszintén csodálna, arra meg végképp nem, hogy izgatottságot színleljen a lelkes diákok újabb csapata láttán, akik valószínűleg egytől egyig meg vannak róla győződve, hogy egy szép napon ők fogják megírni – vagy lehet, hogy már meg is írták – a Nagy Amerikai Regényt.

De legfőképpen arra nem vágyott, hogy úgy tegyen, mintha ő maga még mindig író lenne, pláne nagy író.

Magától értetődik, hogy Jake egyáltalán nem készült a Ripley Szimpózium küszöbönálló félévére. Azokban a bosszantóan vaskos mappákban az összes mintaoldal tökéletesen ismeretlen volt a számára. Amikor a Ripley-re került, bemesélte magának, hogy a „remek tanár” a „nagy író” dicséretre méltó kiegészítése, és nagyon is koncentrált figyelmet szentelt a srácok próbaírásainak, akik igazi pénzt szurkoltak le azért, hogy mellette tanulhassanak. Azok a mappák viszont, amelyeket most készült előhúzni a táskájából, és amelyeket már hetekkel ezelőtt el kellett volna kezdenie olvasni, amikor Ruth Steubentől (a Szimpózium rendkívül csípős nyelvű irodavezetőjétől) megjöttek, anélkül vándoroltak az elsőbbségi postafiókból a bőrtáskába, hogy egyszer is elszenvedték volna a megaláztatást, hogy kinyissák őket, a beható tanulmányozásról már nem is szólva. Jake most vészterhes pillantást vetett rájuk, mintha ők maguk lennének a felelősek a halogatásért és a visszataszító estéért, amely ennek következtében rá várt.

Mert végtére is mit tudhat ő azokról, akiknek ezek a mappák a belső életét tartalmazzák, akik most is épp Vermont északi része és a Richard Peng Hall steril tárgyalótermei felé tartanak, majd ide, ebbe az irodába, ha majd néhány nap múlva megkezdődnek a négyszemközti megbeszélések? Ezek a konkrét diákok, ezek a buzgó tanoncok tökéletesen megkülönböztethetetlenek lesznek korábbi Ripley-beli hasonmásaiktól: a karrierjük közepén tartó értelmiségiek, akik meg vannak róla győződve, hogy Clive Cussler-féle kalandokkal tudnak előrukkolni, vagy anyukák, akik a gyerekeikről vezetnek blogot, és nem értik, hogy ez miért ne jogosítaná fel őket arra, hogy rendszeresen fellépjenek a Jó reggelt, Amerikában, vagy újdonsült nyugdíjasok „visszatérőben a szépirodalomba” (és abban a szilárd meggyőződésben, hogy a szépirodalom csakis rájuk várt?). Azok a legrosszabbak, akik Jake-et leginkább önmagára emlékeztetik: a véresen komoly „irodalmi regényírók”, akikben harag izzik mindazok iránt, akik előbb értek oda. A Clive Cusslereket és a blogger anyukákat még csak-csak meg lehetne győzni róla, hogy Jake híres, vagy legalábbis „nagyra becsült” fiatal (most már „fiatalos”) regényíró, de a leendő David Foster Wallace-okat és Donna Tarttokat, akik egészen biztosan ott vannak a mappakupacban? Nem annyira. Ez a csapat nagyon is tisztában lenne azzal, hogy Jacob Finch Bonner már korán ellőtte a puskaporát, se egy eléggé jó második regényt nem sikerült produkálnia, se bármiféle nyomát egy harmadiknak, és már elküldték az egykor reményteljes írók számára fenntartott speciális purgatóriumba, ahonnan oly kevesen kerülnek elő. (Az történetesen nem igaz, hogy Jake nem produkált egy harmadik regényt, ám ebben az esetben a nem-igazság éppenséggel előnyben részesítendő az igazsággal szemben. Valóban létezett egy harmadik regény, sőt még egy negyedik is, csakhogy ezeket a kéziratokat, amelyeknek a megírása összességében csaknem öt évet emésztett fel az életéből, hanyatló presztízsű kiadók egész kis serege utasította vissza, A csoda feltalálása „hagyományos” kiadójától kezdve a tisztes egyetemi kiadón át, amely az Utózöngék című második könyvét megjelentette, a sok-sok egymással versengő kis kiadóig, amelyek a Poets & Writers kötet végén szerepelnek, amelybe, hogy bekerüljön, kisebb vagyont fordított, de mondanunk sem kell, hogy nem járt sikerrel. Mindezekre a demoralizáló tényekre való tekintettel igazából jobb szerette volna, ha a diákjai azt hiszik, még mindig azzal küszködik, hogy nyélbe üsse azt a mitikus és fantasztikus második regényt.)

Jake az új tanítványok munkájának elolvasása nélkül is úgy érezte, hogy máris ugyanolyan bensőségesen ismeri őket, ahogy a korábbi hasonmásaikat ismerte, vagyis jobban, mint amennyire szerette volna ismerni őket. Tudta például, hogy sokkal kevésbé tehetségesek, mint amilyennek hiszik magukat, vagy talán minden porcikájukban olyan rosszak, mint amitől titkon félnek. Tudta, hogy olyasmit akarnak tőle, amit neki egyáltalán nem áll módjában megadni, és nincs is joga úgy tenni, mintha rendelkezne vele. Azt is tudta, hogy egytől egyig kudarcot fognak vallani, és tudta, hogy amikor majd a mostani háromhetes kurzus végén maga mögött hagyja őket, eltűnnek az életéből, és soha többé nem fog rájuk gondolni. És igazából mást nem is akart tőlük.

Először azonban arról a Ripley-agyrémről kellett szónokolnia, hogy ők mindannyian, „diákok” és „tanárok” egyaránt művészkollégák, ki-ki a maga egyéni hangján elmesélendő egyedülálló történetével, és egytől egyig megérdemlik, hogy azzal a varázslatos névvel illessék őket: író.

Hét óra múlt nem sokkal, és még mindig esett. Mire a másnap esti kerti sütés-főzésen találkozik az új diákjaival, fülig érő mosollyal, csupa személyre szóló bátorítással és olyan sziporkázó útmutatással a tarsolyában kell megjelennie, hogy a Ripley Szimpózium bölcsészprogramjának valamennyi új résztvevője elhiggye: teljes életnagyságban A csoda feltalálása „tehetséges” (Philadelphia Inquirer) és „ígéretes” (Boston Globe) szerzője készül betessékelni őket az Irodalmi Hírnév Shangri-Lájába.

Sajnos, innen odáig az egyetlen út azon a tizenkét mappán át vezetett.

Felkapcsolta a Richard Peng asztali egyenlámpáját, és leült a Richard Peng irodai egyenszékére, amely eközben hangosan megnyikordult, aztán egy hosszú pillanatig azzal foglalta el magát, hogy a tekintetével végigkövesse az irodaajtó melletti fal betonblokkjainak pereme mentén húzódó koszcsíkot, a lehető legutolsó pillanatig halogatva a rögvest elkezdődő hosszú és mélységesen kellemetlen estét.

Visszatekintve erre az éjszakára, a legeslegutolsó éjszakájára egy időszaknak, amelyre később mindig csak úgy gondolt, hogy „előtte”, ugyan hányszor, de hányszor kívánta azt, bárcsak ne követett volna el akkora kapitális és olyan fatális tévedést? A mappák egyike által mozgásba hozott elképesztő jószerencse dacára ugyan hányszor, de hányszor kívánta azt, bárcsak kihátrált volna abból a steril irodából, hogy a saját sáros lábnyomait követve végigmenjen a folyosón, visszaüljön a kocsijába, és újra hosszú órákon át vezessen, hogy visszaérjen New Yorkba és az ő hétköznapi, személyes kudarcához? Túlságosan is sokszor, de nem számít. Ezzel már elkésett.

MÁSODIK FEJEZET

A hős üdvözlése

Mire a kerti főzőcskézéssel egybekötött ismerkedési est másnap délután megkezdődött, Jake már csak vegetált azok után, hogy szűk három órai alvást követően elvonszolta magát arra a reggeli tanszéki értekezletre. Idén kisebbfajta győzelemmel ért fel, hogy Ruth Steuben nem hozzá osztotta be a magukat költőként meghatározó diákokat, hanem azokhoz a tanárokhoz, akik ugyancsak költőként határozták meg magukat (feltörekvő költőknek Jake semmi érdemlegeset nem tudott tanítani; tapasztalatai szerint a költők gyakran olvasnak prózát, azok a prózaírók viszont, akik azt állítják, hogy ilyen vagy olyan rendszerességgel olvasnak verseket, hazudnak), tehát azt legalább el lehetett mondani, hogy a hozzá beosztott tucatnyi diák mind prózaíró. De micsoda próza volt az! A Red Bullon átéjszakázott maratoni olvasás közben úgy ugrabugrált a narratív perspektíva, mintha a tényleges elbeszélő egy szereplőről szereplőre pattogó bolha lenne, a történetek (vagy… fejezetek?) pedig egyidejűleg voltak olyan vontatottak és pörgősek, hogy az – a legrosszabb esetben semmit sem jelentett, a legjobb esetben pedig azt, hogy nem elég. A bekezdéseken belül (néha még mondatokon belül is!) ide-oda billegtek az igeidők, a szavakat pedig időnként oly módon használták, ami kifejezetten arra utalt, hogy az író nincs teljesen tisztában a jelentésükkel. Grammatikailag a legrosszabbakhoz képest még Donald Trump is Stephen Fry-nak tűnik, a többiek zöme pedig olyan mondatalkotással élt, amit csak úgy lehet jellemezni, hogy… a velejéig közönséges.

Szerepelt azokban a mappákban egy oszladozó hulla megdöbbentő felfedezése a tengerparton (a holttest mellét érthetetlen módon „érett mézdinnyeként” jellemezték), egy író álszenteskedő beszámolója arról, hogy egy DNS-teszt révén kiderült „részben afrikai” származása, lélektelen jellemtanulmány egy öreg házban együtt élő anyáról és lányáról, meg egy hódgátban, „az erdő mélyén” játszódó regénykezdemény. Némelyik próbaírás nem volt különösebben irodalmi igényű, és eléggé könnyedén el lehetett volna őket intézni – elég lett volna megtartani a cselekményt, a prózát pedig piros tollal a puszta célszerűségre szorítani, és szakmai felelősségét honorálandó már ki is lehetett volna neki állítani a fizetési csekket –, az öntudatosabban „irodalmi” próbaírások viszont (némelyikük ironikus módon a legrosszabbul megírtak közé tartozott) csak kizsigerelnék a lelkét. Ezt tudta. Máris ez történt.

A tanszéki értekezlet szerencsére nem volt rettentő mód megterhelő. (Még az is lehet, hogy Ruth Steubennek a Ripley szexuális zaklatással kapcsolatos irányelveiről szóló rituális zsolozsmázása közben Jake egy kis időre elszundított.) A Ripley Szimpózium visszatérő professzorai egész jól kijöttek egymással, és bár Jake-ről azt nem lehetett elmondani, hogy bármelyikükkel is ténylegesen barátságot kötött volna, azt a jól bejáratott hagyományt azért tartotta, hogy kurzusonként egyszer elsörözött a The Ripley Innben a Colby angol tanszékéről nyugdíjba vonult Bruce O’Reillyvel, féltucatnyi regény szerzőjével, amelyeket egy független kiadó jelentetett meg szülőhazájában, Maine-ben. Idén két újonnan érkezett is megjelent a Richard Peng előcsarnokával egy szinten lévő tárgyalóteremben, egy Alice nevű ideges költőnő, aki Jake-kel egykorúnak látszott, és egy férfi, aki „többműfajú” íróként mutatkozott be, és határozottan arra utaló módon intonálta a nevét – Frank Ricardo –, hogy a többiek felismerik, vagy legalábbis illene felismerniük. (Frank Ricardo? Az igaz, hogy Jake nagyjából az idő tájt, amikor a maga negyedik regénye elkezdte begyűjteni a visszautasításokat, leszokott róla, hogy figyelemmel kövesse a többi írót – egyszerűen túl fájdalmas lett volna folytatni –, de nem hinné, hogy hallania kellett volna Frank Ricardóról. Nyert egy bizonyos Frank Ricardo Nemzeti Könyvdíjat vagy Pulitzert? Vírusként terjedő szóbeszéd révén röpített egy bizonyos Frank Ricardo egy semmiből támadt első regényt üstökösként a The New York Times bestsellerlistájára?) Miután Ruth Steuben befejezte a kiselőadását, és végigvette a menetrendet (napi és heti programok, esti felolvasások, az írásbeli értékelések leadási határideje és a szimpózium kurzusának végén kiosztandó irodalmi díjak zsűrizésének határideje), azzal a mosolygós, de acélos emlékeztetővel eresztette őket szélnek, hogy az ismerkedési főzőcskézésen való részvétel a tantestület számára nem opcionális. Jake az összes – ismerős és újdonsült – kollégáját megelőzve ugrott a kijárathoz, mielőtt még szóba elegyedhettek volna vele.

A lakás, amelyet bérelt, a Ripley-től pár mérföldnyire keletre volt, konkrétan egy Szegénysor nevű úton. Az egyik helybeli farmer tulajdona volt – pontosabban annak özvegyéé –, és az út túloldalán egy omladozó pajtára nézett, amely valamikor egy tejelő tehéncsordának adott otthont. Az özvegy a földet most Ruth Steuben egyik fivérének adta bérbe, a tanyaházban pedig napköziotthont működtetett. Saját bevallása szerint örök rejtély maradt a számára, hogy Jake hogyan készít valamiből könyvet, ezt hogyan tanítják odaát a Ripley-n, és hogy ugyan ki fizet azért, hogy ilyesmit megtanuljon, de a lakást a Ripley-n töltött első éve óta neki tartotta fönt – a csendes természet, az udvariasság és a megbízható lakbérfizetés nyilvánvalóan túlságosan ritka kombináció volt ahhoz, hogy ne ezt tegye. Jake aznap hajnali négy körül került ágyba, és a tanszéki értekezlet kezdete előtt tíz perccel ébredt. Nem aludt eleget. Most behúzta a függönyt, és újra elájult, hogy aztán ötkor felébredve elkezdje összerakni a pókerarcát a Ripley-szemeszter hivatalos tanévnyitójára.

A grillezésre a főiskola gyepén került sor, a Ripley legkorábbi épületeitől körülvéve, amelyek – a Richard Peng Hallal ellentétben – megnyugtatóan egyetemszerűek és tényleg nagyon szépek voltak. Jake egy papírtányért megrakott csirkével és kukoricakenyérrel, aztán benyúlt az egyik hűtőtáskába, hogy kivegyen belőle egy üveg Heinekent, de még oda sem ért a keze, amikor nekidőlt egy test, és a karját egy szőke szőrzettel vastagon borított, hosszú kar billentette ki a mozdulatból.

– Bocs, haver – mondta ez a láthatatlan valaki, miközben az ujjai rákulcsolódtak Jake kiszemelt sörösüvegére, és kihúzták a vízből.

– Semmi baj – válaszolta automatikusan Jake.

Micsoda szánalmasan piti pillanat. Azok a bodybuildinges karikatúrák jutottak eszébe róla a régi képregények hátulján: az izomagyú homokot rúg az ötvenkilós nyápic arcába. Most mit csináljon vele? Még szép, hogy ő is felszívja magát. A pasi – középmagas, középszőke, vállban széles – már elfordult, felpattintotta a kupakot, és a szájához emelte az üveget. Jake nem látta a seggfej arcát.

– Mr. Bonner.

Jake fölegyenesedett. Egy nő állt mellette. Az új jövevény volt az, a reggeli tanszéki értekezletről. Valami Alice. Az ideges.

– Helló. Alice, igaz?

– Alice Logan. Ja. Csak azt szerettem volna elmondani, mennyire szeretem a művét.

Jake érezte, és konstatálta is azt a fizikai érzést, amely rendszerint ezt a mondatot kísérte, amelyet időről időre azért még mindig hallott. A „mű” ebben a kontextusban csakis A csoda feltalálását jelenthette, ezt a szűkebb szülőhazájában, Long Islanden játszódó csöndes regényt, amelynek főszereplője egy Arthur nevű fiatalember. Arthur, akinek Isaac Newton élete és gondolatai iránti rajongása képezi a regény gerincét és a támaszt a káosszal szemben, amikor hirtelen meghal a fivére, nem, hangsúlyozottan nem Jake saját fiatalabb énjének a mása. (Jake-nek egyáltalán nem volt testvére, és alapos kutatómunkát kellett végeznie ahhoz, hogy megalkosson egy karaktert, aki kiismeri magát Isaac Newton életében és gondolatai között!) A csoda feltalálását a megjelenése idején valóban olvasták, és feltételezte, hogy időnként még ma is olvassák azok, akiket érdekel az irodalom és az, hogy vajon merre tart. Azt a kifejezést, hogy „szeretem a művét”, még soha senki nem használta az Utózöngékre (a novellagyűjteményre, amelyet az első kiadója visszadobott, és amelyet a New York-i Állami Egyetem Diadem Kiadója – egy nagy megbecsülésnek örvendő egyetemi kiadó! – „összefüggő novellákból álló regény”-ként címkézett újra), annak ellenére sem, hogy a példányait kötelességtudóan számolatlanul küldözték szét recenzióra (amiből egyetlenegy sem készült el).

Jól kellene esnie, ha ilyesmi még most is előfordul, de most valahogy nem esett jól. Valahogy kínosan érintette. De hát mi az, ami nem?

Odamentek az egyik piknikasztalhoz, és leültek. Az előbbi Heineken-lopás utóhatásaként Jake nem vacakolt vele, hogy másik italt szerezzen magának.

– Olyan erőteljes volt – vette fel a nő az elejtett fonalat. – Maga pedig… mennyi is, huszonöt volt, amikor azt írta?

– Úgy valahogy, igen.

– Nahát, én padlót fogtam tőle.

– Köszönöm, nagyon kedves, hogy ezt mondja.

– Éppen a bölcsészdoktorimat végeztem, amikor olvastam. Ami azt illeti, szerintem mi ugyanabban a programban vettünk részt. Csak nem egy időben.

– Igen?

Jake programja nem ez az újfajta „levelező” típusú volt – és ezek szerint Alice-é sem –, hanem a klasszikusabb hagyj-ott-csapot-papot-és-két-teljes-éven-át-szenteld-magad-a-művészetednek változat, és őszintén szólva messze felülmúlta a Ripley programjának a presztízsét. Az egyik középnyugati egyetemhez kapcsolódó program már hosszú ideje produkált nagy jelentőségű költőket és regényírókat az amerikai irodalom számára, és olyan nehezen lehetett bejutni, hogy Jake-nek három évébe telt, mire sikerült (mely idő alatt végignézte, ahogy bizonyos kevésbé tehetséges barátai és ismerősei felvételt nyertek). Azokban az években Queensben lakott egy mikroszkopikus méretű lakásban, és egy science fictionre meg fantasyre specializálódott irodalmi ügynökségnél dolgozott. A science fiction és a fantasy, amely műfajokhoz ő személy szerint sohasem vonzódott, mintha jelentős arányban csábította volna – nos, miért is ne mondjuk ki nyersen? – az őrülteket a feltörekvő szerzők soraiba, nem mintha Jake-nek lett volna összehasonlítási alapja, hiszen a nagyon előkelő irodalmi ügynökségek, ahová a főiskola elvégzése után jelentkezett, egytől egyig lemondtak arról, hogy kiaknázzák a tehetségét. A Fantastic Fictions, LLC, ez a kétemberes sufni a Pokol Konyhájában (konkrétan a tulajdonosoknak a Pokol Konyhájában álló vasúti kocsiból kialakított lakásának icipici hátsó szobájában) nagyjából negyven íróból álló ügyfélkörrel rendelkezett, akiknek a zöme abban a pillanatban nagyobb ügynökségekhez pártolt, amint valamicske szakmai sikert aratott. Jake munkája abból állt, hogy ezekre a hálátlan írókra rászabadítsa az ügyvédet, hogy lebeszélje az önjelölt szerzőket, akik a tíz regényből álló (akár megírt, akár megíratlan) sorozatukat feltétlenül telefonon akarják ismertetni az ügynökökkel, és mindenekelőtt, hogy zsinórban olvassa a mélyen a föld felszíne alatt működő sötét büntetőlétesítményekben és távoli bolygókon létező disztópikus alternatív valóságokról meg szadista hadurak hatalmának megdöntésére törő posztapokaliptikus lázadók légióiról szóló kéziratokat.

Egyszer ki is bányászott egy izgalmas lehetőséget a főnökei számára, egy belevaló fiatal nőről szóló regényt, aki valamiféle intergalaktikus szemétszállító űrhajó fedélzetén megszökik egy fegyencteleppé alakított bolygóról, és a szemét között felfedez egy mutáns populációt, amelyet bosszúszomjas hadsereggé változtat, és végül csatába vezet. Határozott lehetőség rejlett benne, de az a két lúzer, aki munkát adott neki, hónapokig aszalta a kéziratot az íróasztalán, és hiába sürgette őket, elhessegették. Végül aztán Jake feladta, és egy évvel később, amikor a Varietyben azt olvasta, hogy az ICM eladta a könyvet a Miramaxnak (plusz Sandra Bullock), gondosan kivágta a cikket. Fél év múlva, amikor megjött az aranyjegye a bölcsészdoktori képzésre, és kilépett a munkahelyéről – Oh, Happy Day! –, az újságkivágást se szó, se beszéd, a főnöke íróasztalára tette, egyenesen a poros kézirat tetejére. Elvégezte, amire felvették. Ha a szeme elé került, mindig felismerte a jó cselekményt.

Számos bölcsészhallgató társával ellentétben (akik közül egyesek olyan konkrét publikációkkal léptek be a programba, amelyek jobbára irodalmi folyóiratokban jelentek meg, az egyiküké viszont – hál’ istennek egy költőé, nem pedig prózaíróé – abban a ká New Yorkerben!) Jake annak a két értékes évnek egyetlen percét sem vesztegette el. Kötelességtudón eljárt minden szemináriumra, előadásra, felolvasásra, műhelyfoglalkozásra, meg New Yorkból odalátogató szerkesztők és ügynökök részvételével szervezett informális összejövetelre, és nagy általánosságban elutasította abban a (már önmagában is fiktív) kórban, az „Alkotói Válságban” való dagonyázást. Ha nem órán volt, vagy nem előadásokat hallgatott az egyetemen, akkor írt, és két év alatt ki is passzírozta magából egy korai piszkozatát annak, amiből végül A csoda feltalálása lett. Ezt adta be a diplomamunkájaként, és ezzel pályázott minden szóba jöhető díjra, amit a program kínált. Az egyiket meg is nyerte vele. És ami még fontosabb következménnyel járt, ez szerzett neki ügynököt.

Mint kiderült, Alice mindössze hetekkel az ő távozása után érkezett a középnyugati kampuszra. A következő évben is ott volt, amikor Jake regénye megjelent, és a könyvborító fénymásolatát kitűzték a faliújságra, ÖREGDIÁKOK PUBLIKÁCIÓI felirattal.

– De komolyan, nagyon izgalmas. Alig egy évvel a program után.

– Ja. Eszméletlen.

Ez úgy ült meg kettejük között, mint valami buta, kellemetlen dolog. Jake végül így szólt:

– Szóval maga verseket ír.

– Igen. Tavaly ősszel jelent meg az első kötetem. Az Alabamai Egyetemnél.

– Gratulálok! Bárcsak több verset olvasnék!

Ami azt illeti, nem ezt kívánta, hanem azt, hogy bárcsak azt kívánná, hogy több verset olvasson, ami azért mégiscsak valami.

– Bárcsak tudnék regényt írni!

– Hát, lehet, hogy tud is.

A nő megrázta a fejét. Mintha… ez nevetséges, de ez a harmatos költő most igazából flörtöl vele? Mi a csudának?

– Nem tudnám, hogy kell. De komolyan, imádok regényeket olvasni, de már abba belefáradok, ha egy sort leírok. El sem tudom képzelni, csak írni egymás után az oldalakat, nem beszélve a szereplőkről, akiknek valódinak kell hatniuk, meg a történetről, amelynek meg kell lepnie az olvasót. Abszurdum, hogy valaki ezt meg tudja csinálni. És nem is egyszer! Úgy értem, maga írt egy másikat is, igaz?

Meg egy harmadikat és egy negyediket is, gondolta Jake. Meg egy ötödiket, ha azt is beleszámítjuk, amelyik most épp a laptopjában van, és már majdnem egy éve nem tudja rászánni magát, hogy belenézzen. Bólintott.

– Nos hát, amikor ezt az állást megkaptam, maga volt az egyetlen ember a tanszéken, akit ismertem. Mármint a munkásságát. Gondoltam, ha maga itt van, akkor ez nem lehet rossz.

Jake óvatosan beleharapott a kukoricakenyerébe: száraz volt, ahogy arra lehetett is számítani. Ilyen mérvű írói elismerésben már évek óta nem részesült, és hihetetlenül gyorsan újra megrohanta az összes bódítóan melengető érzés. Ez az, amit áhítattal, méghozzá mélységes áhítattal kell fogadnia olyasvalakinek, aki pontosan tudja, milyen nehéz leírni egy jó, önmagán túlmutató prózai mondatot! Valamikor azt hitte, hogy az élete majd csupa ilyen találkozásból fog állni – nemcsak írótársakkal és (az ő egyre gazdagodó, egyre mélyülő oeuvre-jéért) rajongó olvasókkal, hanem (végül talán ennél sokkal jobb programokon részt vevő) diákokkal is, akik örömükben majd kibújnak a bőrükből, amiért Jacob Finch Bonner, a fényes jövő előtt álló fiatal regényíró írói/oktatói felügyelete alá kerültek. Egy olyan tanárhoz, akivel a műhelyfoglalkozás után leülhetnek sörözni!

Nem mintha Jake bármelyik diákjával is leült volna sörözni.

– Hát, kedves magától, hogy ezt mondja – felelte mesterkélt szerénységgel Alice-nek.

– Idén ősszel adjunktusként kezdek a Hopkinson, pedig még soha életemben nem tanítottam. Még az is lehet, hogy ez nekem túl magas.

Jake a nőre nézett, és a már eddig is sovány jószándék-készlete most gyorsan még tovább apadt. Egy adjunktusi állás a Johns Hopkinson nem semmi. Valószínűleg ösztöndíjjal is jár, amihez a csajnak több száz más költőt kellett kiütnie a nyeregből. Az egyetemi kiadónál való megjelenés is alighanem valami díj következménye volt, jutott most eszébe, márpedig az összes ilyet nagyjából mindenki megpályázza, aki kézirattal kerül ki egy bölcsészdoktori programból. Könnyen lehet, hogy ez a csaj, ez az Alice, valamiféle nagy durranás, vagy legalábbis olyasvalaki, aki a költészet világában nagy durranásnak számít. Ez a gondolat teljesen lelombozta.

– Biztos vagyok benne, hogy remekül fog menni – mondta. – Ha kétségei vannak, csak biztassa őket. Ezért fizetik nekünk a nagy zsozsót. – Megpróbálkozott egy vigyorral. Borzasztóan idétlennek érezte.

Pillanatnyi habozás után Alice is előállt a maga vigyorával, de látszott rajta, hogy ugyanolyan kényelmetlenül érzi magát, mint Jake.

– Hé, az kell nektek? – szólalt meg egy hang.

Jake felnézett. Lehet, hogy az arcot – hosszú, keskeny, a kapucni alá rejtett szembe lógó szőke haj – nem ismerte fel, de a kart igen. A tekintetével követte egészen a végpontjáig: a kinyújtott mutatóujjon meredező igencsak hegyes körömig. A piknikasztal piros kockás műanyag terítőjén egy sörnyitó hevert.

– Micsoda? – kérdezte Jake. – Ja, nem.

– Mert az emberek keresik. Ott kéne lennie a söröknél.

A vád egyértelmű volt: Jake és Alice, ez a két nyilvánvalóan jelentéktelen alak megfosztotta ezt a sziporkázó tehetséget, a Ripley Szimpózium lelkét és barátait a létfontosságú sörnyitó szerszámtól, aminek következtében ezek a nyilvánvalóan tehetséges diákok nem férnek hozzá az általuk választott italokhoz.

Se Alice, se Jake nem reagált.

– Úgyhogy most visszaviszem – mondta a szőke pasi, és úgy is tett. A két tanerő némán figyelte, ahogy hátat fordított nekik, és középmagasan, középszőkén, széles vállakkal, a sörnyitót diadalmasan lóbálva peckesen ellépdelt.

– Ez ám a sármos pali. – Alice szólalt meg először.

A pasi odamasírozott egy rogyásig megrakott másik asztalhoz, amely körül félfenékkel a padok végein meg odahúzott összehajtható kerti székeken ültek az emberek. A kurzus első estéje volt, és az újdonsült diákoknak ez a csoportja máris egyértelműen kikiáltotta magát alfa-klikknek, és a hősnek kijáró fogadtatásból ítélve, amiben a sörnyitós szőke pasit az asztaltársai részesítették, kétségkívül az ő kritikus hajlamú barátjuk volt a csapat epicentruma.

– Remélem, nem fog kiderülni róla, hogy költő – sóhajtott fel Alice.

Ennek nem sok esélye van, gondolta Jake. A pasiról messziről üvöltött, hogy PRÓZAÍRÓ, habár magát a fajt többé-kevésbé egyenlő arányban a következő alkategóriákra lehetett bontani:

Nagy Amerikai Regényíró

A The New York Times Bestsellerírója

Vagy az az igen ritka hibrid…

A The New York Times Nagy Amerikai Bestseller Regényírója

Más szóval az elrabolt sörnyitó diadalmas megmentője talán Jonathan Franzen szeretne lenni, vagy esetleg James Patterson, de ez gyakorlati szempontból mindegy. A Ripley nem tett különbséget az irodalmi igényű elbeszélő és a mesemondó iparos között, ami annyit jelentett, hogy másnap reggel ez az önjelölt legenda így vagy úgy, de minden valószínűség szerint Jake szemináriumára fog besétálni. És ez ellen ő rohadtul semmit sem tehetett.

HARMADIK FEJEZET

Evan Parker/Parker Evan

És lőn: másnap délelőtt tízkor már szteppelt is befelé a többiekkel együtt a Peng-101-esbe (az előcsarnok szintjén lévő tárgyalóterembe), közben lustán a szemináriumi asztal vége felé pillantott, ahol Jake ült, de a leghalványabb jelét sem adta annak, hogy felismerte az illetőt (Jacob Finch Bonnert!), aki egyértelműen a tekintélyt képviselte a teremben, majd helyet foglalt. Az asztal közepén lévő fénymásolatkupac felé nyúlt, Jake pedig figyelte, ahogy egykedvűen átlapozza az oldalakat, megelőlegez nekik egy gúnyos mosolyt, majd leteszi őket a saját jegyzetfüzete, tolla és üveg vize mellé. (A palackokat a regisztrációkor osztotta ki a Ripley Szimpózium, a program első és utolsó potya ajándékaként.) Aztán hangos társalgásba kezdett a szomszédjával, egy gömbölyded úriemberrel a Cape-ről, aki előző este legalább bemutatkozott Jake-nek.

A kitűzött idő után öt perccel megkezdődött az óra.

Aznap is nyirkos reggelük volt, és ahogy a műhelyfoglalkozás beindult, a diákok – összesen kilencen – elkezdték magukról lehányni a felsőruhát. Jake jórészt robotpilótával oldotta meg a dolgot: bemutatkozott, felvázolta az önéletrajzát (nem időzött el a publikációinál; ha őket nem érdekli, vagy ha nem hajlandók nagyra értékelni a teljesítményét, azt inkább ne lássa az arcukon), és beszélt egy keveset arról is, hogy mit lehet, és mit nem lehet elérni egy kreatívírás műhelyfoglalkozáson. A legjobb gyakorlatokhoz megadott néhány optimista paramétert (A fő szabály a pozitív hozzáállás! A személyeskedő megjegyzések és a politikai ideológiák kerülendők!), aztán felkérte őket, hogy mindenki mondjon magáról valamit: hogy kicsoda, mit írt, és reményei szerint a Ripley Szimpózium miben segíthet az írói fejlődésében. (Ez mindig üzembiztos módja volt annak, hogy a kurzuskezdő óra nagy részét kitöltse. Ha mégsem, akkor majd áttérnek a három próbaírásra, amelyeket az első foglalkozásukra lefénymásolt.)

Ha arra került a sor, hogy diákokat kell odacsábítani, a Ripley jókora hálót vetett ki – az utóbbi években a fényes papírra nyomtatott brosúra és a weboldal mellé a célzott Facebook-hirdetések is felsorakoztak –, de hiába nőtt meg a jelentkezők tábora, eddig még egyetlen olyan kurzus sem indult, amelyen a jelentkezők száma meghaladta volna a helyek számát. Egy szó, mint száz, aki jelentkezni akart a Ripley-re, és meg is engedhette magának, hogy a Ripley-re járjon, azt szeretettel várták a Ripley-n. (Másrészt viszont, ha egyszer valaki bekerült, az nem jelentette azt, hogy nem lehet kirúgni; ez a kitüntetés a szimpózium beindulása óta nem kevés diáknak jutott osztályrészül, leggyakrabban az órán tanúsított extrém, megbotránkoztató magatartás vagy lőfegyverviselés miatt, vagy egyszerűen azért, mert valaki úgy általában baromi hülyén viselkedett.) Ahogy az várható volt, a csoportot többé-kevésbé egyenlő arányban lehetett lebontani azokra a diákokra, akik a Nemzeti Könyvdíj megnyeréséről álmodoztak, illetve azokra, akik arról ábrándoztak, hogy majd a repülőtéren fogják látni a könyveiket a puhafedeles kötetekkel megrakott forgóállványon, és mivel Jake maga ezen célok egyikét sem érte el, tudta, hogy a tanárukként bizonyos kihívásokkal kell majd megküzdenie. A műhelyfoglalkozásán nem egy, hanem két olyan nő is részt vett, akik Elizabeth Gilbertet jelölték meg fő inspirációjukként, egy harmadik, aki egy „számmisztikai alapelvek” köré szerveződő krimisorozatot remélt írni, egy férfi, akinek a saját életén alapuló regényéből már hatszáz oldal elkészült (még csak a kamaszkoránál tartott), és egy úriember Montanából, aki mintha A nyomorultak egy új verzióját írta volna, csak éppen Victor Hugo „hibáit” kijavítva. Mire a sörnyitó megmentőjéhez értek, Jake szinte biztosra vette, hogy a csoport a számmisztikus abszurditása és a poszt-Victor Hugó-i pasi köré tömörült, főleg a szőke csávó alig palástolt önelégült mosolya miatt, de nem volt benne egészen biztos. Minden attól függ, hogy most mi fog történni.

A pasi összefonta a karját. Hátradőlt a székén, és valahogy elérte, hogy kényelmesnek tűnjön ez a póz.

– Evan Parker – mondta minden bevezetés nélkül. – De azon gondolkodom, hogy a szakmán belül megfordítom.

Jake összevonta a szemöldökét.

– Úgy érti, írói álnévként?

– Az adatvédelem miatt, ja. Parker Evan.

Jake alig tudta megállni, hogy el ne nevesse magát, mivel a szerzők túlnyomó többségének élete sokkal kevésbé nyilvános, mint amennyire szeretnék. Stephen Kinget vagy John Grishamet talán megkörnyékezi a szupermarketben egy-egy remegő alak tollat és papírt nyújtva feléjük, de az adatvédelem az írók többségének, még a megbízhatóan megjelenő és az önmagukat konkrétan eltartó íróknak is csak púp a hátukon.

– Na, és miféle prózáról beszélünk?

– Én nem nagyon vagyok oda a címkékért – mondta Evan Parker/Parker Evan, és azt a sűrű hajtincsét hátrasöpörte a homlokából. Rögtön vissza is hullott az arcába, de talán éppen ez volt a cél. – Engem csak a történet érdekel. A cselekmény vagy jó, vagy nem. De ha nem jó, akkor az sem segít rajta, ha a legjobban van megírva. Ha viszont jó, akkor a legpocsékabb írás sem árthat neki.

A figyelemre méltó mondatot síri csönd fogadta.

– Novellákat ír? Vagy egy regényt tervez?

– Regényt – felelte kurtán a szőke, mintha Jake valamiképpen kételkedett volna benne. És meg kell hagyni, pontosan így is történt.

– Az nagy vállalkozás.

– Tisztában vagyok vele – mondta epésen Evan Parker.

– Nos, tudna nekünk mondani valamit a regényről, amelyet írni szeretne?

A férfi nyomban gyanakvóvá vált.

– Miféle „valamit”?

– Nos, például azt, hogy hol játszódik. Kik a szereplők? Vagy nagy vonalakban valamit a cselekményről. Tervez valamilyen cselekményt?

– Igen – mondta most már túlcsorduló ellenségességgel Parker. – De inkább nem tárgyalnám meg. – Körülnézett. – Ebben a környezetben.

Jake anélkül, hogy bármelyikükre is nyíltan ránézett volna, érezte a reakciójukat. Mintha mindenki ugyanarra a holtpontra jutott volna, de csak tőle várták el, hogy reagáljon rá.

– Gondolom – kezdte Jake –, akkor azt kéne megtudnunk, hogy én… hogy ez az osztály… hogyan tudná leginkább elősegíteni a maga írói fejlődését.

– Áh – mondta Evan Parker/Parker Evan –, én nem igazán akarok fejlődni. Nagyon jó író vagyok, a regényem pedig már sínen van. És ami azt illeti, ha őszinte akarok lenni, még abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán tanítható-e az írás. Úgy értem, még ha a legjobb tanár tanítja is.

Jake érzékelte a szemináriumi asztal körül végighullámzó rémületet. Nem egy új diákja minden valószínűség szerint a kárba veszett tandíján töprengett.

– Nos, én ezzel nyilvánvalóan nem értek egyet – mondta, és nevetni próbált.

– Remélem is! – mondta a Cape Codról jött férfi.

– Kíváncsi vagyok – mondta a Jake jobbján ülő nő, aki épp egy „fiktív memoárt” írt a Cleveland külvárosában töltött gyerekkoráról –, miért jött el egy mesterképzőre, ha maga szerint az írást nem lehet tanítani? Mármint, miért nem fogja magát, és írja meg egyedül a könyvét?

– Nos – vonta meg a vállát Evan Parker/Parker Evan –, nyilván nem vagyok ellene az ilyesminek. Csak még nem dőlt el, hogy működik-e, ez minden. Már írom a könyvemet, és tudom, hogy milyen jó. De gondoltam, még ha maga a program konkrétan nem is segít nekem, a diplomára azért nem mondanék nemet. Még több betű az ember neve után, az sosem árt, nem igaz? És lehet, hogy közben még egy ügynököt is leakaszthatok.

Egy hosszú pillanatig senki sem szólalt meg. Több diák figyelmét is mintha már az előttük heverő összetűzött próbaírások vonták volna magukra. Jake végül így szólt:

– Örömmel hallom, hogy jól halad a munkájával, és remélem, belőlünk majd merítkezhet, és a támaszai lehetünk. Azt az egyet tudjuk, hogy az írók mindig is segítettek más íróknak, akár valamilyen formális programban vettek részt közösen, akár nem. Mindannyian tudjuk, hogy az írás magányos tevékenység. Egymagunkban végezzük a munkánkat… nincsenek se konferenciahívások, se ötletelő értekezletek, se csapatépítő gyakorlatok, csak mi vagyunk egy szobában, egyedül. A tradíció, hogy a munkánkat megmutatjuk az írótársainknak, talán ezért is alakult ki úgy, ahogy kialakult. Mindig is csoportokba verődtünk, összejártunk, felolvastunk egymásnak, és megosztottuk egymással a kéziratainkat. És nem is csak a társaság vagy a közösségi hangulat kedvéért, hanem mert szükségünk van rá, hogy mások szemével is lássuk az írásainkat. Tudnunk kell, hogy mi az, ami működik, és ami még ennél is fontosabb, hogy mi az, ami nem, és a legtöbbször nem bízhatunk abban, hogy ezt mi magunk el tudjuk dönteni. Nem számít, milyen sikeres egy szerző, mérjük bármilyen mércével is a sikert, kész vagyok lefogadni, hogy van egy olyan olvasója, akiben megbízik, és aki már az ügynök vagy a kiadó előtt látja a művet. És csak hogy egy gyakorlatias szempontot is figyelembe vegyünk, a könyvkiadás ma már olyan iparág, amelyben a „szerkesztő” hagyományos szerepe a minimálisra csökkent. A szerkesztők manapság olyan könyvet akarnak, amelyet lehet egyenesen a nyomdába küldeni, vagy amely a lehető legközelebb áll ehhez, tehát ha azt hiszik, hogy Maxwell Perkins arra vár, hogy a maguk készülőfélben lévő kézirata az íróasztalán landoljon, és azt az ingujját feltűrve A nagy Gatsbyvé gyúrhassa, hát ez egy ideje már nem így van.

Szomorúan, de cseppet sem meglepetten látta, hogy a „Maxwell Perkins” név nem cseng ismerősen nekik.

– Más szóval tehát bölcsen tesszük, ha megkeressük ezeket az olvasókat, és bevonjuk az alkotás folyamatába, és mi pontosan ezt tesszük itt a Ripley-n. Ez történhet formálisan vagy informálisan, ahogy tetszik, de szerintem ebben a csoportban nekünk az a szerepünk, hogy a lehető legtöbbet hozzátegyük az írótársaink munkájához, és amennyire csak lehet, nyitottak legyünk a többiek tanácsaira. Ez mellesleg rám is vonatkozik. Nem tervezem az osztály idejét a saját munkásságommal rabolni, de arra igenis számítok, hogy rengeteget fogunk tanulni a teremben helyet foglaló íróktól, mind abból a munkából, amit a saját projektjeik megvalósításán végeznek, mind pedig abból, ahogy a szemüket, a fülüket és az elméjüket az osztálytársaik munkájának szentelik.

A félig-meddig szenvedélyes beszéd alatt Evan Parker/Parker Evan egy pillanatra sem hagyta abba a vigyorgást. Ezt most még egy fejcsóválással is megtoldotta, hogy aláhúzza, milyen remekül szórakozik.

– Én mindenki írásáról boldogan mondok véleményt – mondta. – De azt ne várja el tőlem, hogy bárkinek a szeme, füle, vagy ha már itt tartunk, orra kedvéért változtassak azon, amit csinálok. Én tudom, hogy mim van. Szerintem az égadta világon nincs senki, legyen akármilyen pocsék író, aki el tudna fuserálni egy olyan cselekményt, mint az enyém. És nagyjából ennyit akartam mondani.

Azzal keresztbe fonta a karját, és szorosan összezárta a száját, mint aki biztosra akar menni, hogy egyetlen újabb morzsányi bölcsesség se csúszhasson ki a száján. Az Evan Parker/Parker Evan keze alatt formálódó nagyszerű regény biztonságban volt a Ripley Szimpózium elsőéves szépprózaműhelyének alantas szemeitől, füleitől és orraitól.

NEGYEDIK FEJEZET

Tutifix

Anya és lánya az öreg házban: ez volt a próbaírása. És ha létezett valaha prózai munka, amelyet még ennél is kevésbé meghökkentő, bombabiztos és kiolthatatlan tűzzel lángoló cselekményre hegyeztek ki, akkor az csakis valami festékszáradásról szóló expozé lehetett. Jake különösen sok időt fordított a szövegre, mielőtt négyszemközt leült volna a szerzőjével, csak hogy megbizonyosodjék róla, nem szalaszt el semmiféle eltemetett ugródeszkát, mint amilyen Az elveszett frigyláda fosztogatói volt, nem kerülik el a figyelmét A Gyűrűk Urához hasonló epikus kereséstörténet csírái, de ha ezek ott is voltak a lány házi feladatainak banális leírásaiban, vagy abban, ahogy az anya tejszínes kukoricát főzött konzervből, vagy magának a háznak a leírásaiban, Jake nem látta őket.

Ugyanakkor valahogy bosszúsan állapította meg, hogy maga az írás nem is olyan borzasztó. Az lehet, hogy Evan Parker – és Evan Parker lesz, hacsak és amíg nem sikerül ténylegesen megjelentetnie a veszélyeztetett remekművét, és a magánélete védelmében nem lesz szüksége írói álnévre – a műhelyfoglalkozáson hosszasan rugózott az ő állítólagosan látványos cselekményén, viszont Jake ellenszenves diákja eddig mindössze nyolcoldalnyi tökéletesen ártalmatlan mondatot produkált nyilvánvaló hibák, sőt a szokásos írói elragadtatások nélkül. A csupasz tény a következő volt: úgy tűnt, ez a seggfej egy született író, aki olyasfajta fesztelen, bensőséges viszonyban van a nyelvvel, amit még azokon a Ripley-énél jóval magasabb presztízsű írói programokon sem képesek megtanítani, és amibe Jake maga még soha életében nem avatta be egyetlen diákját sem (minthogy ő maga sem tapasztalt ilyet egyetlen tanára részéről sem). Parker úgy írt, hogy volt szeme a részletekre, és füle arra, ahogy a szavak egymásba szövődnek. Olyan takarékos leírással idézte meg két nyilvánvaló főszereplőjét (a Diandra nevű anyát és tinédzser lányát, Rubyt) meg az otthonukat, egy nagyon öreg házat az ország valamelyik meg nem nevezett táján, ahol télen mindennapos a hó, amely a maguk környezetében valahogy mégis életre keltette őket, akárcsak a köztük lévő nyilvánvaló, sőt ijesztő mértékű feszültséget. Diandra, az anya nem valami határozott körvonalú, de súlyos alakként volt jelen a lány szemhatárának peremén, ahogy arra Jake szerint lehet is számítani egy tágas öreg házban, amelyben csak ketten laknak. De hiába foglalták el közös otthonuk két ellentétes sarkát, kölcsönös gyűlölködésük csak úgy sugárzott.

Már kétszer is elolvasta a szöveget; egyszer pár nappal azelőtt, amikor egész éjjel fönt maradt, aztán az első órája utáni éjszakán újra, amikor a puszta kíváncsiság visszaűzte őt a mappákhoz, hátha valamivel többet is megtud erről a gyökérről. Amikor Parker azokat a szenzációs dolgokat állította a cselekményéről, Jake-nek óhatatlanul is az a homokban talált holttest jutott az eszébe, amely illogikus módon erőteljes oszladozása közben is megőrizte „mézdinnye” melleit, és igencsak meglepődött, amikor kiderült, hogy ez a szarvashiba egy Chris nevű diákja, a Roanoke-ból való kórházi adminisztrátor és háromlányos anya termékeny agyából pattant ki. Pillanatokkal később, amikor rájött, hogy Evan Parker a szerzője ezeknek a konkrét oldalaknak – amelyeket jól megírtak, az biztos, de tökéletesen hiányzik belőlük a cselekmény, a sziporkázó cselekmény meg pláne, amelyet még egy „pocsék író” sem tudna elfuserálni –, a legszívesebben elnevette volna magát.

Most, hogy maga a szerző is nemsokára megérkezik az első tanár-diák megbeszélésre, harmadszor is, és remélhetőleg utoljára leült a részlettel.

Ruby hallotta az anyját, ahogy odafönt a hálószobájában telefonál. Magukat a szavakat nem hallotta, de tudta, hogy Diandra mikor beszél a lelkisegélyvonalon, mert a hangja olyankor magasabb lett, és hullámzóvá vált, mintha Diandra (vagy legalábbis a lelki alteregója, Dee Dee nővér) lebegne odafent, és onnan nézne lefelé mindenre, ami a szegény hívó életében történik, és mindent látna. Ha az anyja hangmagassága a középtartományban maradt, a hanghordozása pedig egyenletes volt, abból Ruby meg tudta állapítani, hogy Diandra valamelyik külsős vevőszolgálati vonalon dolgozik, ahová bejelentkezett. Amikor pedig elmélyült, és zihálni kezdett, akkor az a pornó csetvonal volt, amely Ruby életének utóbbi néhány évének zenei aláfestését adta.

Ruby odalent volt a konyhában, és a tanárához intézett saját külön kérésére egy otthoni történelemtesztet töltött ki újra. A teszt a polgárháborútól a háború utáni rekonstrukcióig tartó időszakról szólt, és először rosszul válaszolt arra a kérdésre, hogy kik azok a szőnyegtáskások, és honnan ered a szó. Csak egy apróság volt, de ahhoz elég, hogy letaszítsa őt az osztályelsők között elfoglalt szokásos helyéről. Az csak természetes, hogy másik tizenöt kérdést kért magának.

Mr. Brown megpróbálta meggyőzni arról, hogy az eredeti teszt 94 pontos eredménye nem fogja lehúzni a jegyét, de ő nem hagyta annyiban.

– Ruby, egy kérdést elrontottál. Az még nem a világ vége. Ráadásul életed végéig emlékezni fogsz rá, kik azok a szőnyegtáskások. És ez a lényeg.

Nem ez a lényeg. Egyáltalán nem ez a lényeg. Hanem az, hogy ebből a tantárgyból ötöst kapjon, és kidumálhassa magát a felsősök tavaszi, úgynevezett emelt szintű amerikai történelem osztályából, hogy inkább a népfőiskolán tanuljon történelmet, mert annak a segítségével kijuthat innen, és egyetemre mehet, remélhetőleg ösztöndíjjal, és remélhetőleg jó messzire ettől a háztól. Nem mintha bármiféle késztetést érzett volna, hogy ebből akár csak egy szót is elmondjon Mr. Brownnak. De addig kuncsorgott, amíg a tanár végül beadta a derekát.

– Jól van. De legyen otthoni teszt. A szabadidődben csináld meg. Nézz utána a dolgoknak.

– Még ma este megcsinálom. És ígérem, hogy egyáltalán semminek sem fogok utánanézni.

Felsóhajtott, és leült, hogy megválaszolja az újabb tizenöt kérdést, csak önmagának.

Épp egy szükségesnél hosszabb választ írt a Ku-Klux-Klannal kapcsolatban, amikor az anyja lejött a lépcsőn, betipegett a konyhába, és a telefont a füle meg a válla közé ékelve már nyúlt is hűtőszekrény ajtaja felé.

– Édesem, most is itt van a közelben. Érzem.

Hirtelen csönd lett. Az anyja nyilván információt gyűjtött. Ruby megpróbált visszatérni a Ku-Klux-Klanhoz.

– Igen, te is hiányzol neki. Figyel rád. Azt akarta, hogy mondjak valamit a… mi az, édesem?

Diandra már a nyitott hűtőszekrény előtt állt. Pillanatnyi habozás után benyúlt egy doboz diétás Dr. Pepperért.

– Egy macska? Neked egy macska jelent valamit?

Csönd. Ruby lenézett a tesztlapjára. Kilenc kérdést még mindig meg kellett válaszolnia, de nem úgy, hogy a szellemek világa tölti be a pici konyhát.

– Igen, cirmos cicát mondott. A „cirmos” szót használta. Hogy van a cica, édesem?

Ruby felült, és háttal a kis falitámlának dőlt. Éhes volt, de megígérte magának, hogy addig nem készít vacsorát, amíg el nem végzi azt, amit el kell végeznie, és végleg be nem bizonyítja a tanárnak, amit be kell bizonyítania. A heti bevásárlásuk a végét járta, nem sok minden maradt a hűtőben, ezt már megnézte, de azért még volt egy fagyasztott pizza meg egy kis zöldbab.

– Áh, ezt jó tudni. Annyira örül neki. Na de, édesem, már majdnem egy félórája beszélünk. Akarsz még valamit kérdezni tőlem? Akarod, hogy vonalban maradjak veled?

Diandra már visszafelé tartott a lépcsőhöz, és Ruby nézte őt. Nagyon öreg ház volt. A nagyszüleié volt, még régebben a nagyapja szüleié, és bár történtek változások, tapétázás, festés és egy állítólag drapp padlószőnyeg leterítése a nappaliban, némelyik szobában még mindig a régi hengerelt falak voltak. A bejárati ajtó belső felén például körbe-körbe: egy sor eldeformálódott ananász. Ruby ezekkel az ananászokkal sosem tudott mit kezdeni, legalábbis addig nem, amíg egy egész napos osztálykiránduláson be nem tértek valami Amerika kezdeteivel foglalkozó múzeumba, és ott az egyik épületen pontosan ugyanezt a valamit látta. Az ananász szemlátomást a vendégszeretetet szimbolizálta, ennek következtében nagyjából az utolsó dolog volt, ami az ő otthonuk falára kívánkozott, mivel Diandra egész élete a vendégszeretet ellentéte volt. Ruby már arra sem emlékezett, hogy utoljára mikor nézett be hozzájuk valaki egy eltévedt levéllel, arra meg még annyira sem, hogy bárki is leült volna egy csészére az anyja borzalmas kávéjából.

Ruby visszatért a tesztjéhez. Az asztal lapja ragacsos volt az aznapi juharszirupos reggelitől, vagy talán még az előző esti sajtos tésztás vacsorától, de az is lehet, hogy az anyja evett vagy csinált valamit az asztalnál, amíg ő az iskolában volt. Ők ketten sosem ettek együtt az asztalnál. Hacsak lehetett, Ruby megakadályozta, hogy az élelmiszerellátása az anyja kezébe kerüljön, aki a kislányos – szó szerint kislányos: anyja és lánya hátulról nevetségesen egyformának látszott – testalkatát nyilvánvalóan a zellerszárból és diétás Dr. Pepperből álló étrendje révén őrizte meg. Amikor Ruby betöltötte a kilencedik évét, Diandra nem etette őt tovább, és nagyjából az is erre az időre tehető, amikor Ruby megtanulta, hogy kell saját magának felbontani egy nyomorult spagettikonzervet.

Ironikus módon, ahogy fizikailag egyre inkább kezdtek hasonlítani egymáshoz, úgy lett egyre kevesebb mondanivalójuk egymás számára. Nem mintha valaha is részük lett volna abban, amit szerető anya-lánya kapcsolatnak lehetne nevezni; Ruby nem emlékezett rá, hogy lefekvéskor akár csak egyszer is összebújtak volna, vagy hogy teadélutánosdit játszottak volna, mint ahogy önfeledt születésnapokra vagy csillámporral behintett karácsony reggelekre sem, se semmi anyai jó tanácshoz vagy kéretlen szeretetnyilvánításhoz hasonlóra, amilyennel néha regényekben vagy Disney-filmekben találkozott (rendszerint közvetlenül azelőtt, hogy az anya meghalt vagy eltűnt volna). Diandra az anyai kötelezettségek abszolút minimumával látszott ellavírozni, jobbára azokkal, amelyek Ruby életben tartásához és védőoltásaihoz, oltalmazásához (ha ezt a jéghideg házat az oltalom forrásának lehet nevezni) és oktatásához (ha az igénytelen vidéki iskoláját az oktatás forrásának lehet nevezni) kapcsolódtak. Meglátszott rajta, hogy minden porcikájában ugyanolyan hőn vágyik rá, hogy véget vessen az egésznek, akárcsak maga Ruby.

De olyan hőn nem tudott rá vágyni, mint Ruby. A közelébe sem ért.

Ruby előző nyáron beállt dolgozni a városi pékségbe, persze feketén. Aztán még azon az őszön vasárnapi munkát szerzett az egyik szomszédnál: a kisebb gyerekekre kellett vigyáznia, amíg a család elment a templomba. Amit megkeresett, annak a fele ment az otthoni közös kasszába ennivalóra meg az alkalmi javításokra, a másik felét viszont Ruby egy emeltszintű kémiatankönyv lapjai közé gyömöszölte, az utolsó helyre, ahol az anyjának valaha is eszébe jutott volna keresni. Az előző évben kényszerűségből vette a nyakába a kémiát, így állapodott meg az iskolai tanácsadójával, hogy továbbengedje őt a suli karcsú természettudományos vonalán, és nem egykönnyen sikerült megbirkóznia vele a népfőiskolán felvett humán órái, a független francianyelv-program, meg persze a két állása mellett, de mindez a részét képezte annak a tervnek, amely az idő tájt körvonalazódott benne, amikor azt a bizonyos első spagettikonzervet felbontotta. Annak a tervnek az volt a neve, hogy Húzzunk-innen-a-picsába, és soha egyetlen pillanatra sem tért el tőle. Most tizenöt volt, és tizenegyedikes, mivel az óvodás évet kihagyta. Pár hónap múlva már főiskolára is jelentkezhet. Még egy év, és örökre eltűnik innen.