Tar Sándor

Lassú teher

© Tar Sándor örököse, 2021

Téli havak

Apánk még élt

Apánk még élt, káposztás laskát evett a bunkerban egy piros lábasból, kanállal, mert a tányérokat is elástuk. Misanyink addigra már az egészet megette volna, de apánk csak beszélt közben, nem evett, ezen nagyon csodálkoztunk, hogy lehet úgy enni, mert addigra már én is megettem volna, de mi már ettünk, azt kellett mondani. Apánk mindig hagyott egy kicsit az alján, azt megehettük, de csak utána. Misanyink volt a nagyobb, és azt mondta, mikor vittük az ételt apánknak, hogy ő már olyan nagy, hogy meg tudná enni az egész lábassal, meg még többet is. Én voltam a kisebb fiú, de én is meg tudtam volna enni mindet, és volt még Mari húgom, de annak nem mondtuk, hogy Mimarink, csak Mari volt, Marika, mert lány. Ő nem jöhetett, valakinek otthon kellett lenni mindig, hogy ha jön valaki, kiabáljon, és mondja azt, hogy apánk nincs otthon, kint van a fronton, anyánk meg a kertben van, hátul, jön mindjárt. A bunkert apánk csinálta, ásott egy nagy gödröt, fákat rakott rá, arra szalmát, földet, és beszakadt az egész, csak egy kis lyuk maradt, oda bújt be. Misanyink is ott volt akkor. Apánk megszökött a katonaságtól, és azt mondta, még jó is, hogy beszakadt, így legalább senki nem gondolja, hogy ott van valaki. Mikor megette a laskát, beszélt még valameddig, de a lábast nem adta ide, elszívott egy cigarettát is, amit anyánk vitt neki, aztán mi visszamentünk a házba, ő meg ott maradt, és nem volt szabad mondani senkinek.

Visszafelé a nagykerten át kellett menni, anyánk sietett, Misanyink is, én nem tudtam olyan gyorsan menni, ilyenkor anyánk felkapott, és még szaladt is velem. Akkor ideadta a lábast, ettem belőle, de hagyni kellett Misanyinknak is. Ha jöttek a repülők, a faluban szólt a sziréna, akkor anyánk beszaladt Marinkért, és futottunk az erdőbe. Előtte bezárt mindent, mert volt, hogy a bombázás alatt mindent elvittek a rablók. Misanyink úgy szaladt, mint a nyúl, a csőszháznál volt egy nagy bunker, betonból, oda kellett menni mindenkinek, aki errefelé lakott. Ott szerettem lenni, sokan voltak, gyerekek is, lehetett játszani, kimenni nem volt szabad, még kinézni sem. Ha olyankor jött a repülő, mikor még az erdőben voltunk, akkor gyorsan el kellett bújni, ahová lehetett, bokorba, árokba feküdni, anyánk falevelet húzott ránk meg gazt, és nem volt szabad megmozdulni, mert a repülő meglátott, és odalőtt vagy bombázott. Még a libákra is láncos bombát dobott, úgy szállt a toll az erdőben, mint mikor esik a hó. Azt nem szerettem, mert anyánk nyomott bele a földbe bennünket, Marink sírt, Misanyink meg látni akarta, hogy bombáznak, de nem lehetett.

Egyszer, mikor hazamentünk a nagy bunkerból, apánk még élt, mindig azt néztük meg először, este meg jöttek az oroszok. A házunk előtt volt egy lugas meg egy virágoskert, az volt a kiskert, az tele volt katonával. Hátul meg volt a szőlő és almafák, az volt a nagykert, ott volt a bunker, amit apánk ásott, és ami berogyott. Az is tele volt katonával, apánkat kihúzták a lyukból, puskát tartottak rá, azt mondták, partizán. Ő csak nevetett, meg akarta nevettetni a katonákat is, elesett mindig, mint aki sánta, mi is nevettünk, akkor hátba vágták a puskával, és nem nevetett tovább. A házba kísérték, a sarokba kellett neki állni, ahol a lavór is volt, és egy katona vigyázott rá. A falat kellett nézni neki, ha máshová nézett, vagy beszélt, akkor baj volt. Erre azt mondta, hogy na, nekem végem van. Katonák voltak mindenütt, szekerekkel, lovakkal, a kertben, az erdőben, padláson, istállóban, mindenütt. Betyárt meglőtték, de nem döglött meg, csak majd később. Betyárnak a kutyánkat hívták, nagy, koloncos fehér szőre volt, sajnáltam. Tisztek jöttek a házba, nem értettük, mit kiabálnak, nekem és Marinknak ki kellett mászni az ágy alól, kutattak mindenütt, kerestek, apánkat lökdösték, aztán lámpát gyújtottunk, este lett.

Nálunk egy tiszt lakott, meg egy másik, felváltva. Az egyik az ölébe ültetett, adott enni fekete kenyeret, olyan volt, mint egy szappan, nem volt jó, nem kellett. Csókolta az arcomat, énekelt, ringatott, azt se szerettem, tudtam, hány éves vagyok, és a nevemet is, az apánk nevét, meg hogy hol lakunk, nem voltam már kicsi, tudtam vigyázni a disznóra is, és nem féltem a kutyától. Ennek göndör, szőke haja volt, mutatta, fogjam meg a kezemmel, és úgy emelt fel a hajával, hogy a kezemmel belecsimpaszkodtam. Mindig le akartam csúszni az öléből, de visszahúzott, meg a nyakamat, arcomat harapdálta, az meg nyálas lett. Csak úgy zengett a melle, ahogy beszélt, és nevetett mindig. Úgy evett, hogy az arcom előtt nyúlt a szájába, ott volt a fejem az álla alatt, néha a számba is tett valamit, de nem kellett, közben magyarázott a fülembe, volt, hogy megettem, akkor megint megcsókolt, azt nem szerettem. Aztán fényképeket mutatott anyánknak, azokon is volt egy gyerek, meg ő, mutatta, hogy a felesége, ezt anyánk megértette, azt mondta, neki is van otthon, Oroszországban egy kisfia és felesége. Apánk azt mondta, ne állj vele szóba, te, vedd el tőle a gyereket, nem hallod? De a katona, aki őrizte apánkat, ilyenkor dühös lett, kiabált, és lökdöste a puskával a hátát. És mindig jöttek be, a házba katonák, ki-be, állandóan, a tiszt szólt nekik, akkor elmentek, csak az maradt, aki apánkra vigyázott. Misanyink is állandóan bejött, kiment, azt mondta, ő már ágyúkat is látott, tankot, nem fogta a hely, anyánk mindig kiszaladt érte, őutána meg a tiszt, és fenyegette, nem szabad. Apánk is mondta, ne menj ki, te, rád mennek, akkor aztán jól nézel ki. Marinkkal nem törődött senki, pedig énekelni akart ő is, aztán leült, ahová szokott, és játszott magában tengericsutkával, az volt a baba. Aztán mi, gyerekek a dikón aludtunk az ágy végében, anyánk az ágyon, a tiszt a szobában. De kijött onnan, mutatta, fázik, vacogtatta a fogát, és lefeküdt az ágyra ő is, apám kiabált, a katona meg hátba vágta, fejbe, akkor elcsendesült, anyám meg felkelt, és bement a szobába. Aztán felkelt a tiszt is az ágyból, ment be utána, vitte a paplant is magával.

Másnap egy karórát hozott a tiszt, és nekem adta. Nagyon megörültem. Mindenki tudta az utcában, hogy apámat elfogták az oroszok, és mikor mentek előttünk, kérdezték, hogy mi van? Anyánk azt mondta rá, hogy még él, nem tudjuk, mi lesz vele. Utána Misanyink is tudta már mondani, ha kérdezték, ő azért is kijárt. Az a tiszt, aki engem szeretett, feltette a karomra az órát, és rajtam volt lefekvésig egész nap. Jött egy katona, annak adott a zsebéből golyót, az meg kint lelőtte Betyárt, mert ugatott mindig, meg volt vadulva, utána csak vinnyogott az istállóban, míg meg nem döglött. Lőttek tyúkot is, a nagy tőkén levágták a fejét meg a lábát, a szárnyát is, aztán úgy húzták le a bőrt róla, tollastól, mint a birkának szoktuk. Apánknak kellett megfőzni, anyánknak nem volt szabad csinálni semmit, a tiszt mindig azt akarta, hogy ő üljön az ölébe, ne én, de én is akartam, nevette, simogatta a hátát anyánknak, meg a farát, anyánk meg nem tudta, mit csináljon. Akkor odafogott magához engem is, anyánkat is, apánk meg főzte a tyúkot, de enni is kellett neki belőle, akkor meg a lavórba hányt. Aztán lőttek másikat, nem is egyet, azt már anyánk főzte, jó szaga volt, utána jöttek tisztek ehhez, a miénkhez, beültek a szobába, anyánk tüzet rakott a kályhába, ettek, ittak, danoltak, ott ültem én is a tiszt ölében, ehettem, amennyit akartam, mutogattam az órámat, mindenki nézte. Evett Misanyink is odakint, meg Marink is, nekik nem lehetett bejönni, de ehettek, amennyit csak bírtak, ennyit sose ettünk azelőtt. Apánk is ehetett a sarokban, a katona meg leült a hokedlire, úgy aludt, apánk meg a tenyerét a falnak támasztotta, úgy. Ha leesett, volt, hogy hagyták, ülhetett. Fekhetett volna az ágyra is, a katona is, mert az üres volt, anyánk bent maradt a tiszttel a szobában.

Utána jött egy másik tiszt, de az nem olyan volt, mint emez, hanem bajusza is volt, nem nagyon nevetett, járkált le-fel, kiabált, ő Marinkat szerette, őt ültette az ölébe, az órát meg levette a kezemről, és odaadta neki. Mikor kiment, elvettem tőle, akkor ő sírni kezdett, hangosan, a tiszt meg visszajött, és megint levette rólam az órát, és odaadta Marinknak. Engem meg fenyegetett az ujjával, kiabált. Apánk még élt, ott állt a sarokban, azt mondta, ne ellenkezzem, hagyjam, az óra úgyis az enyém. Akkor visszajött az a tiszt, aki engem szeretett, az megint nekem adta, fogott az ölébe, szorította az arcomat a nyakához, ringatott, csókolt. Akkor már én is szerettem, beszéltem hozzá, néztem a ruháját, belenyúltam a zsebébe, Marink meg sírt az ágyon. És megint ettünk, hozták a tyúkot, anyánk főzte, nokedlivel, krumplival, de nem volt tányér, kanál, csak amennyit fent hagytunk, a többit elástuk. Misanyink akkor kiment, és kiásták egy katonával mindet, neki az volt a barátja. Kiásták a ládát a cseresznyefa alól, amiben ezek a valamik voltak, ágyneműk is, ruhák, apánk gyűrűje, nyaklánc. Egy elemlámpát kapott a katonától, és utána a búzát is megmutatta, tengerit, lisztet, de azért nem kapott semmit, hanem elvitték egy autóval, meg vissza. Azt én is szerettem volna, ha elvisznek autózni, és a lámpát is, pedig nem világított, de én nem tudtam mutatni nekik semmit, apánk meg sírt a sarokban, mit csináltok, te, kiabálta, mit csináltok! Misanyink kapott egy katonasapkát is, nagy volt a fejére, és tele volt tetűvel, anyánk kifőzte vízben, akkor pont jó lett.

Aztán hol az egyik tiszt jött, hol a másik, ha az enyém nem jött, akkor kiálltam a tornácra, és vártam, mikor jön már, ha meg jött, szaladtam elébe, adott cukrot a számba, szeretett, a katonák meg álltak, és minket néztek, akkor már nekem is volt sapkám is, lámpám is. Felvett a karjába, és mentünk. Az erdőben fákat vágtak ki, tüzeltek a katonák, autóba is ültünk, azzal mentünk más házakba, onnan is hoztak tyúkot, disznót, ettünk mindig, Misanyink is már teljesen olyan volt, mint egy katona, ő is evett, és kapott Marink is, csak ne sírjon, Kovács néni függönyéből ruhát csinált magának, hogy ő a menyasszony. De csak kellett volna neki az órám, nem tudta megérteni, hogy az az enyém, és ha a másik jött, az odaadta neki. Utána jött emez, és megint nálam lett az óra, Marinknak adott cukrot, hogy ne sírjon, mézet is hozott neki Szilágyiéktól, de csak sírt, és ette a mézet. Velem meg játszott, beszélt nekem, csak azt nem tudtam, hogy mért nem úgy mondja, ahogy mi beszélünk, akkor elmondtam volna neki mindent, hogy hogy hívnak, hány éves vagyok, hogy apánkat hogy hívják, és hogy ne bántsák. És hogy én elmegyek vele Oroszországba is, mert nem szeretek itt lenni, éhesek vagyunk állandóan, és apánk minden reggel sült tojást eszik, mi meg csak kávét. Pedig most nem is dolgozik, csak ott van a bunkerban. Simogattam a haját, haraptam a fülét, fújtam a leheletemmel az arcát, azt szerette.

Akkor felástak mindent a kertben a katonák, elöl is, hátul is, de mást nem találtak, a disznónk is megdöglött, ki volt vágva a hátsó lába, megettük azt is. Anyánk azt mondta, jaj, istenem, megbolondulok, mit csináljak? Mit tudjak csinálni, istenem? Állandóan főzött, és ha valaki kérdezte, mondta, hogy apánk még él, de nem tudom, mi lesz velünk, nekünk már nem maradt semmink, meg fogok őrülni. A katonák meg kerestek, kutattak, széthányták a tengeriszárat, íziket, szalmát, ott találták meg Katika nénit, oda bújt. Apánk erre csak annyit mondott, hogy na, az szegény megjárta. Aztán mondták mások is, akik erre jártak, hogy ez is megjárta, meg az is. Hát apátok? Az még él, mondta Misanyink vagy anyánk, ahhoz képest nekünk jó, mert szerencsénk van, tisztek laknak nálunk, a gyermekeket is szeretik. Rendesek, a katonák nem is jöhetnek be a házba zabrálni. De nincs is már nekünk semmink, azt mondta, de mégis mindig főzött, mert hoztak a katonák máshonnan, még ruhát is, anyánknak, cipőt, azt mondta, nem veszi fel, ha megölik, akkor se. Este csak felvette a szobában, mikor vacsoráztak a tiszttel, akkor nekem se volt szabad bemenni, csak lestünk be Marinkkal az ajtó mellett, ott ült a tiszt ölében, ahol én szoktam, és egymás száját harapdálták, anyánk nevetett, nem is ettek semmit. Vagy feküdtek az ágyon, sokszor nappal is, és sugdolóztak, látni lehetett, hogy anyánkat is szereti a tiszt, ahogy engem, simogatta, csókolta, akkor én is be akartam menni, hogy engem is, de anyánk azt mondta, feküdjek le, mosogatni kell. Nem is, kiabáltam, nem is mosogat! Apánk is kiabált, káromkodott idekint, már teljesen kinőtt a szakálla, beteg is volt, azt mondta, beteg vagyok, inkább lőjenek agyon, de ezt már nem bírom, nem is tudom, mit csinálok itt mindennel. De nem csinált semmit, mert a katona egyszer vagy kétszer ráütött a puskával.

Nappal elvitték dolgozni, akkor jobban lett, este meg az ágyban is aludhatott, de csak akkor, ha az a tiszt volt nálunk, aki engem szeretett, a másik nem hagyta. Ha az jött, elvette az órámat, és Marinknak adta, az meg örült neki, és ette a cukrot meg a mézet, amit pedig az enyém hozott neki, és nem adott volna senkinek. A bajuszos tiszt nem engedte azt se, hogy apánk a falnak támaszkodjon, hanem kirúgta a lábát, erre apánk elesett, az meg csak hahaha. Akkor jött karácsony. Anyánknak jutott eszébe, azt mondta, nem tud csinálni semmit, itt vannak a katonák. Azok meg nem tudták, hogy mi az. Apánk még élt, azt mondta, hagyjad a fenébe, mit akarsz? Hát nem látod, hogy mi van itt? Nem vagy magadnál? Anyánk azt mondta, hogy legalább egy kis ágat, hátha akkor apánkat is elengedik, ha látják, hogy ünnep van. Apánk meg sírt, hogy minek, nem volt még eleged belőlük? Akkor már tudtam mondani, hogy Lityinánt, Misanyink tanította meg, ő tudott mást is, ott volt kint mindig, és este elmondta, hogy mit csináltak. Ő vágott le egy gallyat is a fenyőfáról, ami a házunk előtt volt a kiskertben, anyánk meg tüzelt, hogy pirítja a cukrot. Akkor volt az is, hogy csak ketten voltunk otthon Marinkkal, mert apánkat elvitték dolgozni, anyánk meg húst darabolt egy katonával a sütőházban, és berohant egy csomó katona. Kutattak mindenütt az egész házban, akkor már nem féltünk tőlük, a szekrényben összehasgatták késsel a ruhákat, Marinkról is lerántották a ruháját, nézték, hogy pucér, az meg sírt, az én órámat is elvették, akkor én is. De jött az a tiszt, aki engem szeretett, kiabált, lőtt a pisztolyával, és meglett az órám. Akkor anyánk is jött, hogy mi van, de akkor már nem volt semmi. Este volt, meggyújtotta a lámpát, és ettünk.

Másnap jött Feri bácsi, azt kérdezte, mi van? Minek lőttek az oroszok? Misanyink azt mondta, hogy apánk még él, mást lőttek le. Hát anyád? Az bent van a szobában, mondta Misanyink. Azzal a fiatal tiszttel? Azzal. Na, ő is jól csinálja. Ha majd elmennek, lesz nektek nemulass. Mert gazemberek vagytok, mind. Te is. Tolvajok. Idehordanak mindent, ti meg elteszitek. De majd lesz még ennek folytatása. Misanyink meg azt mondta, nem is igaz, nem mennek el soha, és ő majd szól Lityinántnak, az majd lelő mindenkit. Aztán sírt és bejött és nekem is elmondta. Én is sírtam, hogy elmennek, akkor megyek én is. Misanyink is. Anyánknak hozott ruhákat a tiszt, azt nézték a szobában, apánk meg kiabált, és azt mondta, hogy te piszkos kurva, az éjszaka nem elég? Azt is mondta, hogy az órában nincs semmi, csak a tokja, nézzem meg. Mást nem tudott mondani, mert a katona a hátára vágott a puskával, és kivitte. Egy másik katona jött be, beszélt, mutogatott, az ajtót meg nyitva hagyta. Teljesen ki lehetett látni az utcáig, mert a nagy fenyőfa se volt már meg. Anyánk kijött, és csodálkozott, jajjaj, azt mondta, meg hogy a tiszt, aki engem szeretett, kivágatta a fát, biztos azt hitte, hogy a tűzre kell nekünk. Jajjaj. Na, gyerekek, ilyen nagy karácsonyfánk még sose volt. Ott darabolták a tornácon, aztán behordták, majdnem egy hétig égett a tűzön, szépen, mint a zsír, és olyan volt a szaga, mint az erdőnek. Aztán mire elégett, elmentek a katonák is, mind. Misanyink kinyitotta az órát, és tényleg nem volt benne semmi, csak egy döglött bogár. Nem kellett Marinknak se. Apánk még élt, azt mondták, de mi már nem láttuk.

Szoba két ablakkal

Róza mama

Minden műhelyben van egy zug, sarok, ahol az ember egy kicsit egyedül lehet, még akkor is, ha a csarnok, terem valami egészen modern, olyan rafináltan átlátható kialakítású, hogy a dolgozó egy pillanatra se tűnhessen el szem elől, az ilyen helyeken aztán az ember kezdetben téblábol, nézeget, a helyére menet és onnan jövet szimatol, mindent megfigyel, aztán előbb-utóbb rájön, hol az a pont, ahol nem látják. Régen majd minden gép mellett volt egy akármilyen szék, hokedli vagy csak egy láda, amire le lehetett kuporodni, ha azt akarta az ember, hogy békén hagyják, ilyen pillanatai mindenkinek vannak, meg kell nézni a fizetési cédulát, megszámolni a pénzt, olvasni valami ott felejtett régi újságból, éjszaka aludni egy fél órát, órát vagy csak ülni egy picit, elmerengeni, mintha még mindig ember lenne, rágyújtani csak úgy, és nem gondolni semmire. Ha végképp nincs ilyen hely, akkor még mindig ott a vécé.

Amiből kettő is van, hál’ istennek, női és férfi, csakhogy mostanában mindig foglalt, akár délelőtt, akár délután próbálkozik az ember, az éjszakai műszakról nem is beszélve. Valami nincs rendben az emberek lelkében, ha állandóan kis- és nagydolgozni akarnak, gondolta Robi, miután sokszori próbálkozás után végül az izotópkamrában sikerült könnyíteni magán, oda nem mer bemenni senki, hét lakat zárja, de ki lehet nyitni mindet. Robi műszerészgyakornok volt, könnyű kezű, fiatal ember, akinek még nem gorombította el mozdulatait sem az ital, sem a család, sem a széria. Hivatásos katonának készült, előbb azonban igyekezett a lehető legtöbbet ártani a szalagon, a művezetőnek legalábbis ez volt a véleménye. Robi viszont másként gondolta, elképzelése szerint az ő majdani egyenruhás karrierje nem szenvedhet csorbát közönséges elektromos egységek szerelése miatt, amikről még azt sem tudta, melyik gyártmányba kerülnek, így aztán lehetőség szerint kímélte magát, elvégre ez nem dzsungelharc.

Jól fejlett legény volt, a szereldében sok nő tetszett neki, de Róza mama nem, ő pedig tetszett mindegyiknek, Róza mamának is, ilyen az élet. Meg olyan, hogy lezárják az izotópkamrát számkombinációs zárakkal, pecséttel, mert valaki oda jár vécézni. Robi nem dohányzott, nem ivott, vitaminokat szedett, tornászott, gondoskodott a napi táplálék- és folyadékbevitelről, a nemi életet nem erőltette, úgy gondolta, a férfierőt megtartja magának, míg lehet, ezt meg is mondta a csalódott lányoknak, az anyagcsere fontosságát viszont nem hagyhatta figyelmen kívül. Mikor lezárták az izotópkamrát, ahol egyébként légzőgyakorlatokat is végzett, lábmunkát, fekvőtámaszokat, akkor elgondolkozott, ha ilyen módon korlátozzák az életterét, abból semmi jó nem származik. Ha nem mehet az izotópkamrába, a férfivécében pedig minden fülke foglalt, akkor megy a nőibe. Csakhogy az is zárva volt, mind.

Az édesapja kérésére szorítottak neki helyet a szereldében, csak amíg bevonul, addig sem cselleng az utcán, magyarázta idősebb Tímár, aki ugyan nem dolgozott már a cégnél, de mindenkit ismer, következésképp mindenkiről tud mindent, pláne ezekről az újakról. Az egykori párttitkárnak egy szavába került megbolygatni a műhelyben a mára jól kialakult gyártási rendet a fia odahelyezésével, azt azonban neki sem sikerült elintéznie, hogy Robit szeressék is a munkatársai, nem véletlenül maradt előtte zárva minden ajtó, beleértve a vécéajtókat is, Robinak már az apját is utálták. A női lélek azonban más, nem bosszúálló, szánakozni bármikor kész, különösen Róza mama lelke volt odaadó, azzal a különbséggel, hogy neki a teste is. Jól ismerte a fiú apját, és mivel Robi, ahogy mondani szokás, kiköpött Tímár volt, az asszony pillantásaival olykor túlnézett szemlélődése ifjú tárgyán, messzebb, valahová a múltba. Így aztán hamar megesett a szíve a fiú szenvedéseit látván, különösen az volt számára megindító, mikor Robi összeszorított combokkal, egy fáradt mozgássérült kacsázó járását mintázva, izzadtan kereste szorult helyzetéből a kiutat, ami számára e helyütt nem létezett. Ez már állatság, gondolta Róza mama, ilyet nem lehet csinálni.

Robinak szükségében támadtak ötletei, sajnos, ezek mind a műhelyen kívülre estek, és a gyárudvar bokrai alatt a tél hidege, a jeges szél, az állandó szorongás a tettenéréstől ugyancsak próbára tették fedetlen záróizmait. Robi bőségesen evett, röviddel az étkezés után pedig kezdetét vette az a sajátos vesszőfutás, ami újabban az udvaron ért véget. Először most is végigpróbálta a férfivécé fülkéit, majd a nőibe osont át, zárva, zárva, már nem is reménykedett, mikor az egyik ajtó szinte magától kitárult, egy kar nyúlt ki a fülkéből, és berántotta. Róza mama volt. Csendesen, suttogta a meglepett Robinak, aki nem túl nagy leleménnyel először kezitcsókolomot köszönt, majd mikor az asszony avatott kézzel megszabadította altestét ruházatától, riadtan felkiáltott, mit művelsz? Na! Ülj le és kakálj, parancsolta Róza mama ellentmondást nem tűrve, ő pedig nagy nyögéssel egy foszlott kispárnára ült a csészén kuporgó fiú elé, ez igen, sikkantotta halkan, micsoda férfi! Apád így szerette, mondta később párás szemmel, és sóhajtott. Robi szintén. Könnyű volt teste, lelke. A szomszédos fülkékből vad vihorászás, elfojtott suttogások hallatszottak, ne törődj velük, mondta Róza mama, irigyek. Jövök holnap is. Itt mégiscsak jobb neked, mint az udvaron.

Meghalni nem

Descartes Úr!

Megvizsgáltam azt a könyvet, amelyet nekem ajánlott, s találtam benne szép körmondatokat és ügyesen elgondolt mondásokat, ezek kellemes tűnődésre késztettek, de nem okosítottak meg a tárgyat illetően, mert módszer híján valók, és a szerző nem csak ahhoz tartja magát, amit maga elé kitűzött. Másfelől felkeltette kíváncsiságomat, anélkül hogy annak tárgyában különösebb jártasságot bírnék, a boldogság mibenléte, melynek magyarázata éppoly talányos maradt az Ön megvilágosító kiegészítései folytán is, mint Seneca egymással feleselő párbeszédeiből, így pedig maradtam annak állapotában, melyet idéz: mindenki szeretne boldogan élni, de annak megértése felől, ami a boldog életet teszi, homályban maradnak. Ezt alkalmasint annak a tudásnak, értelemnek a hiánya okozza, az előbbiek szerint, mely az Ön és más nagybecsű gondolkodók sajátja, hogy ugyanis a boldogság csak ésszel, értelemmel és bölcsességgel fogható fel, magyarázható meg, Ön ehhez még hozzáveszi, Seneca okfejtései a hit megvilágosító erejét is nélkülözik, amely kitétel alig hagy kétséget afelől, hogy hit, ész, értelem rokon, egymást föltételező fogalmak, mindazok tehát, kik emez értelemmel, hittel megáldva nincsenek, a boldogság mibenlétéről, az arra irányuló törekvések helyes irányáról mit sem tudhatnak.

Engedtessék meg, hogy azon fentebb írt kellemes tűnődések során elért gondolataimmal traktálhassam, mely tűnődések az Ön elmélkedései folytán sajátosan szövődnek tovább anélkül, hogy azon rangra lennének bátor törekedhetni, mely a filozófusok és más elmélkedők természetes sajátja, ezen ürüggyel most mégsem a vadak, a Krisztus Urunk előtt sok-sok éven keresztül élt emberiség, és általában a hitetlenek, a tudás, szellem nélkül valók sorsának mivoltáról elmélkedem, hiszen ezen dolgok immár Isten mindenható ítéletének színe elé tartoznak, velük foglalkozni tehát céltalan, fölösleges, hanem mert az ajánlott könyv és levele tárgyában leginkább és csak a boldogság fogalmának meghatározása ragadta meg képzeletemet, mással foglalkozni tehát most kevés a hajlandóságom. Így levelében a vígság és a boldogság különválasztása, az előbbit mintegy világi, majdhogynem testi állapotnak fogván fel, mely külső, jó dolgok felett érzett örömünk, az utóbbi pedig a kielégült, elégedett szellem gyönyörűsége. Ész és módszer tudják egyszerűvé és magától értetődővé tenni a dolgokat, míg ennek elégtelen volta azzal a vélhetően helytelen kétkedéssel jár, hogy ki nem eléggé bölcs, nem kellően pallérozott elme, boldog nem lehet, legfeljebb elégséges szerencse és más külső javai birtokában csak a vígság állapotába jut, ha viszont mindehhez magyarázó és elrendező elme is társul, az előbbiekre nincs szüksége, miáltal Ön teljes nagyságában máris felmagaslik érvelése mögött: vígság és boldogság, test és szellem válik ketté egy másféle gondolatjárásban.

Ami a filozófusoknak oly egyszerű, mert logikus, és egyikből következvén a másik egyféle letisztult igazsággá válik, az egy alsóbbrendű észjárásban, nevezetesen az enyémben, nem minden feltétel nélkül egyértelmű. Úgy fogható fel magyarázatának további részletezése, hogy ami a boldog életet létrehozza, azok javarészt külső, mint Ön mondja, tőlünk független dolgok, mint kitüntetések, vagyon és egészség, mely javak fentebb elmondottak szerint kellő bátorsággal maguk a vígság külső, jó dolgainak foghatók fel, és bízvást a testi örömökhöz sorozhatók. Messzibb merészkedve talán egyik nélkül nincs is a másik, ha elfogadjuk érvelését, és miért ne fogadnók el, hogy tudniillik a boldog életet a tőlünk függő és független dolgok hozzák létre, és mivel az utóbbi javak a szerencse kegyeltjeinél vannak, az előbbiek boldogságához pedig az nem feltétel, ama bizonyos kis és nagy edény lehet tele csak az egyikkel és csak a másikkal is, avagy az Ön vélekedése nyomán, ha tökéletes, mindkettővel, de hogy boldog legyen, legalább olyannyira bölcsnek és erényesnek kell lennie a külső javakkal megáldottaknak, mint amaz szegénynek és betegesnek.

Ugyanitt ész által szabályozott vágyak teljességéről, beteljesüléséről ír, ami annak belátása, hogy ami tőlünk független, külső dolog, általunk nem is befolyásolható, arra vágyni, kívánkozni hiábavaló, miáltal mindenki elégedett lehet magával, harmóniában élhet, ha mindezt felfogja. Bizonyára így van a világ isteni rendben, hogy aki ésszel kevéssé tudja vágyai határát, a külső dolgok kívánásában is mérsékeltebb, s ha szegény is, sors által üldözött, akár boldog is lehet. Mint látja, tűnődéseim máris szertekalandozva akaratlanul is Önnel vitáznak, le sem írom, miként származnak azok a gondolataim, hogy úgylehet a boldogság más és más, azt mondanám, kinél a szellem teljessége nyújt elégedett kielégülést, annak azzal telik meg az edénye, hiszen nincs is szüksége külső, tőle független javakra, míg mások, kik ezzel nem bírnak, örömös gazdagság, szerencse tulajdonlása mellett úgyszintén boldogok elégséges szellemi értékek társaságában, melynek mértéke nem kell hogy meghaladja a legszegényebbekét.

Néhány nap kihagyása múltán folytatva a levélírást, újra átolvasván előző soraimat, tovább nőtt bizonytalanságom, egyben bizonyossággá az Ön elméjének cáfolhatatlan igazsága, mely a boldogságot a szellem mérhetetlen, már-már mennybéli magasságának isteni tartományában vizsgálja, ahová éppen való, majdhogynem elérhetetlen voltában. Nem pediglen az én tollamra, kinek esze, ha tovább tűnődik számára nem ismerős dolgain a szellemnek, hovatovább elbátortalanodik önmaga iránt. Boldognak kell tudnom magamat, megfelelő külső javak és szerencse birtokában, miként ehhez elégséges és kellő szellemmel is megáldva vagyok, az elme tökéletes elégültségét azonban elérni nem tudhatom, nyilván a magasztosabb bölcsesség ismerete híján. Melyre, úgy vélem, nemcsak a boldogság tökéletes eléréséhez, mint inkább ennyugalmamhoz volna szükség, mivel egyébként kisebb, testi-lelki, köznapi dolgokban és hitványabb szemmel látva talán mégsem vagyok teljesen és maradéktalanul boldog. Így válhat hasznossá levélváltásunk, megkerülve levelének második traktusát, mint ide nem tartozót, mely levelekből kitetszik, hogy ha meglévő ismereteim szerint nem teljesen, de a tudós elmék Istentől származó, érzelmeket, vágyakat, sóvárgást, nyugtalan türelmetlenséget, mint oda nem illőt kizáró bölcsessége magyarázatában, annak tételei szerint mindenképp boldognak kell lennem.

Amaz elégedett és kielégült elme, a bölcsesség birtoklása mindazokban, kik abból kirekedve vannak, a dolgok természete folytán oda nem illő gondolatokat gerjesztenek afelől, hogy vajon az egyik boldogabb-e, avagy a másik, kinek nem szellemi javakkal telik meg ama bizonyos edénye, hanem csupa vígsággal, avagy még azzal sem, és amaz szellemi elégedettség nem csupán minden mást kirekesztő, azokról tudomást nem vevő, kényelmes önelégültség-e, mely mivel a dolgokat a filozófia szabályai szerint rendjén valónak találta, tovább véle törődni nem tartja szükségesnek? Úgy hiszem, ez megint csak nem más, mint az Ön nagyszerű sommázatainak, a testnek és a szellemnek különvált, köznapi megjelenülése más és más ember között, mikor is Ön és mindazok, akik abban jeleskednek, a tökéletes szellem boldogultjai, míg megint mások a test képében olyforma boldogságra vannak teremtve a világra.

Eme furcsán tűnődő és nem is mindig helyénvaló gondolatokkal teli levélfélét végezvén az a kérdés támadt föl bennem, hogy Ön, Descartes úr, a boldogság és egyéb dolgok tökéletes ismeretében, ezáltal a kielégült elme ama belső elégtétele folytán bizonyosan boldog-e?

Továbbra is feltétlen híve:

Erzsébet, pfalzi hercegnő

Lassú teher

Apu, mi csórók vagyunk?

Azok vagyunk, kisfiam. Nem nagyon, de olyan szegényebbek.

És miért?

Azt én se tudom.

Mert más ellopta?

Mit lopott el?

Nem tudom. Kárász Tibi mondta, hogy olyan csórók vagyunk, hogy nálunk még az egér is éhen döglik.

Kárász Tibi egy hülye.

Meg hogy olyan sovány vagyok, hogy ha egyet pislogok, lemegy a makkomról a bőr.

Mondd meg Kárász Tibinek, hogy a seggébe fogok rúgni. És meg is pofozom, mert olyan hülye, mint egy állat. Hát mit képzel az?

Meg fogod pofozni?

Meg! Rohadjon meg a töve is az ilyennek. Ne is állj vele szóba!

Én nem állok, ő áll.

Akkor menj arrébb.

Akkor meg kiabál utánam.

Ne halld meg. Ne is nézz rá az ilyenre.

Az lesz jó, ha megpofozod. Úgy, hogy lássák a többiek is. Megpofozod?

Meg.

Mikor?

Majd meglátom, most hagyjuk ezt a dolgot.

Hagyjuk.

Nem vagyunk gazdagok, de van mit ennünk. És ruhád is van rendesen. Iskolába jársz, nem?

De.

Én nem loptam, nem raboltam, mint más. A te apád becsületes munkával szerzett mindent. Lakásunk is van. Van, akinek az sincs. Nem igaz?

De.

És nem vagy sovány. Meg én sem. Ilyen a fajtánk. És neked különben is mindened meglesz, ha beledöglök is. Majd meglátod. Rólam nem mondott semmit?

Nem.

Nem én tehetek róla, hogy ilyen lettem, tudod te is. Azért még én is vagyok olyan ember, mint más. És meg tudom adni neked, ami kell. Hát éhezel te?

Nem.

Hát akkor?

Ne sírjál, apu.

Nem sírok, csak felidegesített az a szemét.

Kivagy idegileg?

Ki.

Mi az a makkom, apu?

Semmi. Baromság. Ne is törődj azzal, amit egy ilyen mocskosszájú, dagadt disznó kitalál.

A kisfiún egy kopott, barna, felnőttes télikabát volt, elöl teljesen nyitva, hátracsúszott a válláról, és egészen a lábáig lógva úgy csüngött rajta, hogy a nadrágot nem is lehetett tőle látni. Homokot rugdosott maga előtt koszos, fekete bakancsával, és fagylaltot evett. Az apja egy fának támaszkodva állt mellette, tangóharmonikát tartott maga előtt a lábfején, keze a kék melegítő zsebében, nyakában kockás sál, a fején kis ellenzős sapka. Kicsi, régimódi állomás előtt álltak, és a vonatot várták. A férfi keskeny, borostás arcával néha a gyerekre nézett, és a fogát szívta. Sokféleképpen tudta szívni a fogát, legtöbbször mintha azt mondta volna, hogy csíz, máskor azt, hogy csekk meg capp, ha elölről szívta, a fiú már ismerte mindet, evés után az apja gyufaszállal szurkálta a foga közét, néha azt is mondta, hogy csápp, aztán nyelt. Meg azt is mondta, hogy csám-csám, de azt csak viccből, ha azt akarta, hogy nevessen. Ő olyankor vékony hangon hihihizett, de az nem volt igazi nevetés, csak úgy tett. Az iskolában a többi gyerek azt mondta az apjára, hogy evezős, mert úgy járt a keze járás közben. Meg hogy a napnál fűtő.

Menjünk, itt a vonat.

Még nem ettem meg a fagylaltot.

Lökd el, majd veszek másikat. Lökd már el, ne lássák!

Mért ne lássák?

Már mondtam! Azt kell mutatni, hogy szegények vagyunk. Nem nagyon, csak egy kicsit. Ha kérdezik, akkor szegények. Igazítsd meg a hajadat, nem úgy, várjál! Na.

Kárász Tibi azt is mondta, hogy olyan csúnya vagyok, hogy a veréb nem venné el a kezemből a lószart.

Kárász Tibi le van szarva. Ne is emlegesd, mert azt se tudom, mit csinálok.

Meg hogy…

És ne beszélj csúnyán.

De ő mondta, hogy…

Mondom, hogy hagyd abba, nem érted?! És lökd el azt a rohadt fagylaltot, hányszor mondjam! És maradj csendben, ha felszállunk!

Az jó lesz, ha megpofozod. Rúgjál is bele, jó?

Eredj előre.

Sárgás, őszi délután volt, az állomás kopottas épülete mögött száradó kukoricatábla, arrébb néhány ház, széles, füves földút vezetett közöttük, egy tehén legelt rajta hosszú láncon. Alig volt utas. Hagyták volna felszállni, látták, hogy sánta, és gyerek is van vele, meg egy harmonika a nyakában, de ő csak intett, hogy menjenek, ő majd a végén. Aztán megbökte a fiút, mehetsz, mondta neki, majd ő is felevickélt a rossz lábával. Egy asszony segíteni akart, de azt mondta, ne, tessék csak hagyni, van nekem már ebben gyakorlatom. Tetszik tudni, mondta, mikor már a peronon állt ő is, ebben idegen nem tud segíteni, mert akkor eltévesztem a fogást, és a végén leesek. Már elnézést. Az asszony nem szólt rá semmit, a lába közé állította a szatyrát, és kifelé nézett az ablakon. A fiú már ment volna be a kupéba, de az apja megfogta a vállát. Nem tetszik bejönni, kérdezte az asszonytól, nem, mondta az, leszállok a következőnél. Ez is attól fél, hogy ha adni kell egy forintot, éhen hal, morogta az apja az ajtóban.

Könnyes a szemed, apu.

Ráolvadt a dér.

Nincs is.

Menj előre.

Megnyálaztad?

Csss… halkan, te. Na, indulj.

Reggel volt dér, mikor jöttünk.

Nagy füst volt odabent, pedig alig voltak. Becsukta maga mögött az ajtót, megállt, levette a sapkáját, és hangosan, érthetően köszönt, jó napot kívánok. Balog István vagyok, engedjék meg, hogy játsszak maguknak valamit. Aztán befordította a harmonikát, és futni kezdtek az ujjai a billentyűkön. Tábortűznél a levelem írom, fogott bele kissé bizonytalan hangon, de a csillagfényes, nyári éjszakán már jobb volt. A fiú mellette állt, egyik kezével kicsit támasztott rajta, most még nem volt kedve az apjával együtt énekelni, majd később. Az apja is azt mondta, nem muszáj mindig, ha nem akar.

Miért kell nekem énekelni, apu?

Nem kell, csak ha van kedved.

És ha nincs?

Akkor nem kell.

És ha sosincs kedvem?

Mért ne lenne? Én is énekelek, látod.

Neked sincs kedved. Az előbb sírtál.

Az más.

Ha nem énekelek, akkor megette a fene az egészet?

Ezt meg honnan szeded?

A szakállas mondta, mikor idefelé jöttünk. Aki a százast adta.

De nem adta, csak úgy tett.

Nem kellett volna neki énekelni, ugye, apu?

Nem is neki énekeltünk, hanem mindenkinek.

Az ember nem tudhatja előre?

Micsodát?

Te mondtad, hogy az ember nem tudhatja előre, kiben mi lakik.

Nem is.

Most nem volt kedve énekelni, mert az ember nem tudhatja előre. Állt az apja mellett, és úgy érezte, minden haja az égnek áll. Nem fájt, de érezte. Az apja minden este fadarabokat, ceruzát csavart bele, vizesen, aztán bekötötte, és úgy kellett aludni. Téglás környékén egy fekete asszony azt mondta, olyan, mint egy kis szőke angyal. Az apja azóta mindig összeborzolja a haját, és úgy kell aludni, mint egy nő, kendőben. Ha ezt Kárász Tibi látná! Nem látja, de tudni fogja úgyis, mert oda lát, ahová akar. Lehet, hogy most is. Az apja csak játszott szépen, énekelt, rezgette a hangját, hajlongott, nem nézett senkire közben, csak fel a csomagtartókra, néha meglökte a fejét a könyökével, hogy ne bambáskodjon, hanem figyeljen. Mit? Alig ültek a fülkében. Egy öregember látszott az egyik ablak mellett, az üveget törölgette, és kifelé nézett, aki szemben ült vele, az is. Mind kifele bámul ilyenkor, szokta mondani az apja, mintha a perselyt tartanánk, majd kicsavarodik a nyakuk. Egy hosszú hajú, fiatalabb lány egy könyvet olvasott, az se nézett rájuk, a másik oldalon két nagyobb fiú nevetgélt egymással szemben, más nem is látszott. Itt nem fog az apja sokáig énekelni, hanem befejezi mindjárt, és akkor megköszöni, hogy meghallgatták, és kéri, hogy járuljanak hozzá egypár forinttal. Ő meg elindul a kalappal, és odatartja mindenki elé. Nem kell sokáig, mondta az apja annak idején.

Ha nem tesznek bele semmit, eredj tovább.

Jó.

De ha a zsebében matat, akkor várjál egy kicsit, míg előveszi.

Meddig várjak?

Amíg előveszi a pénzét, és beleteszi.

Délelőtt zsebkendőt vett elő.

Nem mind olyan.

Van, aki szórakozik?

Van.

Számolok majd tízig, és ha nem…

Az sok.

Akkor ötig.

Jó. De lehet tovább is, ha látod, hogy vakarózik.

Mit vakar?

Csak a lány adott. Már a kezében volt a pénz, belelökte a kalapba. A fiú megköszönte, aztán lépett tovább a fiúkhoz, de azok nem adtak. A két öreg se. Elöl egy asszony ült még, karján egy alvó gyerekkel, az meg csak azt nézte, mást nem, egy kosár volt mellette, tele almával, abból se adott, pedig azt szoktak. Húsz forint, nem is rossz kezdés, mondta az apja vidáman.

Nem fázol?

Nem.

Most majd jobb lesz. Több az utas. Jönnek az asszonyok a piacra.

Mi is mehetnénk. Ott sokan vannak.

Az más. Ott már sokan kéregetnek.

Mi nem?

Mi nem. Mi művészek vagyunk.

Vándor énekesek?

Azok. De majd énekeljél te is, jó?

Jó.

Ha lesz kedved.

Igen.

Majd olyat játszok, amit te is szeretsz.

Jó.

Az emberek szeretik, ha a gyerekek énekelnek.

És nekem szép hangom van?

Szép. Ugye, mondta a tanár úr is, aki komoly ember.

Aki a rágógumit adta.

Az.

Olyan rágógumit adott, amit le lehetett nyelni, kerek volt, mint a cukor, nem mondta meg az apjának, csak soká, mikor Kárász Tibi azt mondta neki, hogy majd össze fog ragadni a segge lyuka a szájával, és szét kell operálni, úgy hal meg. De az apja itatott vele egy pohár pálinkát, és nem ragadt össze.

Balogot Sánta-Balognak hívták a vasútnál, miután egy idétlen tolatás közben megnyomorodott. Le kellett volna vágni a lábát, de nem hagyta, azt mondta, akkor inkább a fejemet vágjátok le, itt. És mutatta, hol. Vidám ember volt még akkor is, sokáig, pedig csúnyán összetört a lába, többször operálták, míg valami formája maradt, de dolgozni már nem tudott vele tovább, menni se nagyon. Meg kellett volna műteni még vagy kétszer, hogy a lábfeje valahogy kiegyenesedjen, mozogjanak benne a csontok, de akkorra már elment a kedve az egésztől. Minden műtét után hetekig rágta a párnát a fájdalomtól, és azt mondta, elég. Neki lába már úgyse lesz. Akkor már viccelni se volt kedve, kín volt az ágyban megfordulni is. Aztán lassan megtanult járni azzal a kacsázó, kígyózó rángatózással, a vállával kellett rántani először, majd a derekát csavarni, közben kaszált a kezével, és véresre harapta a száját. Mankó nélkül, mondta boldogan a feleségének, aki erre elsírta magát. Aztán leszázalékolták, de ettől sem lett boldogabb, negyvenéves korában nem szokott örülni az ilyesminek az ember. Később sokat javult a mozgása, csak a talpa és a lábfeje égett, mint a tűz, és hamar elfáradt. Mégis kitalálta ezt a muzsikálást, mert otthon már nem tudott létezni az unalomtól. De más baj is volt. Undorodsz tőlem, kérdezte a feleségétől egyszer, aki azt mondta, nem, dehogy, különben sem ő tehet róla, nem ő volt a hibás.

Mégse olyan vagy, mint máskor.

Az isten áldjon meg, hát hogy lennék olyan? Vagy szerinted nem történt semmi?

Embernek, férfinak ugyanaz vagyok.

Miért faggatsz most ilyesmiről?

Csak azért, hogy ha el akarsz menni, akkor tudjam. Nem tartalak vissza, fiatal vagy.

És a gyerek?

Aha. A gyerek. Szóval az tart vissza.

Ne haragudj, de egyszerűen nem bírom! Soha nem bírtam látni a nyomorék embert, mit csináljak, iszonyodom! Sajnállak is, de akkor is, jaj, istenem! Hát hogy tudjak melléd feküdni, hogy? Te ezt nem értheted! Én már mindent megpróbáltam, de akkor se!

Jól van.

Mert azért elvagyunk valahogy, nem? Hátha majd megszokom, inkább berúgok, vagy a fene tudja, mit fogok csinálni, már orvosnál is voltam, hogy csináljon velem valamit.

És mit mondott?

Azt, hogy nem tud csinálni semmit. Ezt vagy megszokom, vagy nem.

Ha ülök, akkor nem annyira?

Akkor nem. Csak mikor mész, mozogsz.

Nagyon?

Szörnyű.

Jó.

Mi jó?

Semmi. Az jutott eszembe, hogy jobb, ha elmész.

Hová?

Ne csinálj úgy, mint aki nem érti.

Aztán mégis elment. Megegyeztek, hogy nem válnak el, nem viszi magával a gyereket, és nem lelkizik. Úgy lesz, mintha látogatóba mennél valakihez, érted? Akkor jössz, amikor akarsz, azt is tudod. Ennyit mondjunk a gyereknek, a többit majd később. És majd, ha nagyobb lesz, ő is akkor megy hozzád, amikor akar. Én jobbat nem tudok kitalálni, te nem tehetsz semmiről. Tudom, hogy ez is egy baromság, de néha vegyél valamit a gyereknek, hogy tudja, van neki anyja. Majd kifizetem. Azt fogom mondani, hogy valami rokonodhoz mentél, mert beteg.

Megtudja majd mástól.

Akkor majd hazudunk tovább.

Most lehet, hogy sokáig nem fogok jönni.

Ne is gyere.

Azt fogják mondani, hogy cserben hagytalak.

És?

Te mit mondasz?

Én semmit.

Egy zajos, sötét átjáróban álltak, hideg volt, imbolygott alattuk a padlólemez, a fiú összehúzta magát, fázott. Pihenjünk egy kicsit, mondta az apja, és magához fogta a gyereket, dörzsölgette a hátát, vállát. Csak itt tudtak egy kicsit szusszanni, máshol mindenütt sokan voltak, álltak a peronon is, batyukkal, táskákkal, kannákkal, Debrecen felé közeledve lassan megtelt a vonat. Na, menjünk, mondta később Balog, már nem sok van hátra.

A büfékocsiban egy nyugdíjas csoport lármázott kissé becsípve, néhányan dudorásztak, mikor Balog közéjük állt. Nagy lett az öröm, kísérni kezdte őket, a fiú csak ácsorgott közöttük, aztán az apja belevágott, hogy az hagyott el, akit úgy imádtam, csak úgy, a közepén, mire mindenki elhallgatott, állj, kiáltotta egy szuszogó, kövér ember, elölről! Hosszú, bús nóta volt, később a fiú is énekelni kezdett, az apja addig lökdöste a könyökével, ha majd egyszer viszontlátjuk egymást. Istenem, csak haza tudnék menni. Honnan tudja maga ezeket a régi nótákat, kérdezték később Balogtól, ő csak mosolygott. Hosszú sora van annak, mondta aztán. Na, hadd halljuk, mondták azok, ráérünk, nem?

Hoztak neki egy sört, aztán elmesélte nekik, hogy az ő apja is a fronton volt, megsebesült, úgy került haza. Onnantól muzsikálgatott a vonatokon, ő meg, mint gyerek, járt vele mindenhová. Csak hát egy kicsit körülményesebben mondta, és a fiú emlékezett rá, hogy nem is mindig ugyanez volt a történet. Nahát, csodálkoztak, mikor befejezte, most meg maga a fiával! És magának mi lett a lábával, ha meg nem sértem, kérdezte a kövér. A lábammal, sóhajtotta Balog, azt még meg is lehetne szokni. A fiú ilyenkor már rángatni szokta a kezét, menjenek már, nem szerette, ami ezután következett, de tudta, hogy hiába hívja, nem jön. Mert ekkor az apja már elkezdett összevissza magyarázni, pláne, ha itatták, hogy neki a lába így, a lába úgy, és semmi se volt igaz belőle. Azt nem is mondta, hogy a vasútnál történt a dolog, és mikor itt tartott, akkor ő elment onnan. Látják, mondta az apja ilyenkor, és utánamutatott, ezt a gyerek már nem is bírja hallgatni, annyira összetörte a dolog, a halálból kellett visszahozni, felakasztotta magát! Az a csepp gyerek, hüledeztek a többiek, és mire? Az anyja harisnyájára, annyira szerette, míg élt! Hát meghalt, kérdezte, aki csak most kezdte hallgatni, de Balog csak legyintett, megyek utána, szokta mondani, nehogy csináljon megint valamit. Máskor mutogatta a hasán a forradásokat: a fél vesémmel él a gyerek, itt vették ki! És azt mondtam a doktoroknak, a szívemet is vegyék ki, ha kell, meg a szememet, agyamat, amire szüksége van, mindent! És akkor már sírt, de sírtak az asszonyok is, sírt a fiú is valahol, mikor megtalálta, többnyire a vécében vagy egy peronon, ahol nem volt senki. Mért mondasz ilyeneket, kiabált az apjára, miért hazudsz? Nem is voltam beteg soha! Nem is azért olyan a lábad, mert nekem kellett a csont belőle! És anyu se halt meg, nem igaz! Hazudol mindig! Hagyjál! Volt, aki utánuk ment, hogy vigasztalja őket, vagy adjon valamit annak a szerencsétlen gyereknek, akkor az apja azt mondta, tessék csak hagyni, nem vagyunk koldusok. Csak olyan jó valakinek elmondani. És tényleg nem vett el akkor semmit, csak a szemét törülgette, meg a gyerek arcát, nagyokat sóhajtott, na, na, mondogatta magának, míg megnyugodott.

Most vidáman érkezett, a fiú már hallotta a kacsázó lépteket, mindenbe beleveri a lábát, gondolta az üres peronon, és sóhajtott. Itt vagy, fiam, rikkantotta, mikor áterőltette magát a tolóajtón, amarra kellett volna menni, itt már voltunk! A gyerek nem válaszolt, szó nélkül elindult visszafelé, megállt a túlsó peronon, megvárta, míg az apja átmegy, és elengedte az ajtót. Küldtek egy csokit, mondta az apja, nesze. Hallod? A fiú megállt. Várjunk egy kicsit, jó? Pihenjünk. Addig meg is eheted. Meghívtak egy lakodalomba, mondta később, elmenjünk?

Vagy haragszol?

Nem.

Tessék?

Nem haragszom.

Olyan kedvetlen vagy.

Elfáradtam.

Van még egy kocsi a büfé előtt, ott is sokan szoktak lenni.

Utána leszállunk?

Le.

És megyünk haza?

Megyünk. Bedurrantunk a kályhába, és lefekszünk.

És ki se mozdulunk?

Ki se. De ha akarsz, elmehetsz játszani.

Nem akarok menni sehová.

Úgy is jó.

A következő kocsiban egy csomó gyerek lármázott, kirándulni mehettek, alig tudtak közöttük átmenni. A fiú fogta az apja kezét, és úgy ment előtte, hogy semerre se nézett. Szerencsére az apja itt nem akart zenélni meg énekelni, mert kinevették volna őket, és azt Kárász Tibi biztosan megtudná. Azt is, hogy bakancs van a lábán, nem olyan, mint itt a többi fiúnak, és a kabátja is! Van neki is, de ilyenkor ezt kell felvenni, mert most szegények. Még az is lehet, hogy Kárász Tibi is itt van, és mindjárt hallani fogja a hangját: Mi van, Ruhagyuri? Úgy nézel ki, mint akit a falra hugyoztak és a nap keltett ki! Lefelé nézett, mégis látta, hogy sugdosnak mögötte, lökdösik egymást, pukkadoznak, és ha majd ők elmennek, akkor kitör a röhögés. A két majom, mondják majd, két bazári majom. Úgy sietett, hogy az apja alig tudott menni utána, álljunk meg, mondta már kint, a peronon, alig kapok levegőt.

Aztán mégse szálltak le. Egy kicsit még, jó, kérlelte az apja, itt is voltak elegen, főleg asszonyok, és az ilyen jó hely. Itt az Édesanyám, te jó asszonyt énekelték, és itt is kérdezősködni kezdtek, a fiú erre előrement, nem is hallotta, amit az apja mondott, hogy nézzék meg ezt a gyermeket, énbelőlem van összerakva! Ennyi maradt belőlem, meg ő. A következőnél se lehetett leszállni, mert már várták őket, valaki elvitte a hírüket, még énekelni se kellett, Balognak mindjárt a forradásokat kellett mutatni, tessék. A szívemmel élt két napig, itt volt kivéve, és mindketten rá voltunk kapcsolva. Máshol a hátát: nem tudott lélegezni, ott vezettek be neki egy csövet az én tüdőmbe, hogy meg ne fulladjon. A térdét: ha hiszik, ha nem, a térdkalácsom nála van, ő nem is tudja, aláírtam, hogy soha nem mondom meg neki.

Már a vonat elején járhattak, közelről hallatszott a motor hangja, Balog azt mondta, a következőnél leszállnak, már neki is elege van. Az átjáróban itt is huzat volt, aztán átvergődtek a következő peronra, itt jó, megállunk, mondta, aztán lassan a padlóra eresztette a harmonikát. Egy kötött sapkát vett elő a zsebéből, és a gyerek fejére húzta. Apu, mondta később a gyerek, ott meg fekszik valaki. Hol, kérdezte az apja. Ott ni, csak a lába látszik. Balog arrébb lépett, aztán meglátta. Egy fiatalember volt, mindjárt a folyosó elején, az ajtóban üthették le, vérzett a feje, arca, farmernadrágot, dzsekit viselt, ingén szakadások. Menjünk innen, fiam, mondta gyorsan, ne is nézz oda. Hová menjünk, kérdezte a gyerek, nem szállunk le? Menjünk vissza, ott majd leszállunk, gyere. Nyissad az ajtót! A fiú csak bámulta a fekvő embert, úgy látta, hogy mozog, erőtlen, gyenge rángásokkal, aztán hirtelen kivágódott a vécé ajtaja, és kijött onnan két férfi. Ejnye, ejnye, mondta azonnal az egyik, hát ti mit csináltatok? Göndör, fekete haja volt, hosszú pakompart nyúlt le egészen a szájáig. Na nézd csak, mondta a másik, ezek lecsapták a Hunyót rendesen. Ez is fekete volt, de nem annyira, a szájában fémfogak villogtak, most rákiáltott Balogra, hé! Aztán csak röhögtek, na, gyerünk, mondta a göndör, ezt meg kell beszélni! Kérem, szólalt meg Balog, mi nem ütöttünk le senkit, vándor zenész vagyok, és most akarunk leszállni a fiammal. Nem ütötted le, kérdezte a műfogú fenyegető hangon. Nem hát, mondta Balog, én ütöttem volna le, ezzel a beteg… Hát akkor ki a száraz isten csapta le, mi? A villám? Egészen beszorították a sarokba, a gyerek arrébb állt, és nagy szemekkel meredt rájuk. Vagy tán én voltam, kiabálta a műfogú, he? Na! Mondjad nyugodtan! Mondjad, hogy én voltam, mert én voltam! Ránézett a másikra, és röhögni kezdett, veregette Balog vállát, na, mondta neki, nem kell idegeskedni, mindjárt feléled. Hé, kiabált rá a fekvőre, ébresztő! Aztán a talpát kezdte rugdosni. Hagyjad, mondta a göndör, hadd aludjon, menjünk! Azt mondod, zenész vagy? Az, felelte Balog, kissé magához térve ijedtéből, erre szoktunk járni. És ezzel, kérdezte a műfogú, mit tudsz te ezzel? Mindent, vágta rá Balog, majdnem mindent. A két férfi egymásra nézett, és nevettek megint, akkor gyere, mondta a göndör, mutasd meg, mit tudsz!

Balog mindent elkövetett, hogy ne kelljen velük menni, hivatkozott a fiúra, aki gyermek még, beteges, az is lehet, hogy láza van, néha még most is félrebeszél, nem baj, mondták, itt beszélhet félre is, amennyit akar, mi is azt csináljuk a yardon. Hivatkozott fáradtságra, sebeire, mutatta rossz lábait, az a jó, dicsérte meg a pakompartos, ezekkel aztán lehet reppelni, na, nyomi csak, nyomi. A fiú zavarodottan nézett hol erre, hol arra, közben tuszkolták őket be, a kocsi belseje felé, ahol hatalmas füst volt, lárma. Ováció fogadta őket, látszott, hogy egy összetartozó csapat ül, áll a kocsiban egy kártyákkal, pénzzel borított táska körül, nők, férfiak hangos gyülekezete. Egy zenészt hoztam, szólt a göndör, mondani akar valamit, fogjátok be a pofátokat! Nem akarok én mondani semmit, védekezett Balog, magához fogta a fiút, néha kényszeredetten nevetgélt, aztán úgy gondolta, okosabb, ha enged. Na, jó, mondta, mert már fenyegették, egyet csak, mert már ki vagyunk merülve. Üveget nyomtak a kezébe, hogy igyon, aztán a gyereket is megitatták, hiába tiltakozott, majd valaki felkapta, és a csomagtartóra dobta. Éhes vagy, kérdezte tőle egy vastagon festett száj, kell banán? Nesze! Ruha kéne annak inkább, röhögött valaki, hát hogy néz ki? Mért nem ad rá rendes ruhát? Balog ötölt-hatolt, van annak, de csak máskorra, ide, a vonatra minek, gyűrni, taposni, aztán játszani kezdett valamit, hangosabban, kiáltottak rá, senki nem hall semmit! Kussoljatok! Balog a Krasznahorkába kezdett, egy darabig hallgatták, aztán egy bikanyakú, kopasz ember beleszólt, hogy ez így nem lesz jó, nem temetésre mennek. Nincs valami vidámabb? Adjatok neki inni, ne szomorkodjon!

Balog tulajdonképpen nem tudott harmonikázni, csak azokat a fogásokat ismerte, amiket az apjától tanult, azokkal a dalokkal, újakkal soha nem próbálkozott, eddig nem is volt rá szükség. Most csak kínlódott, megpróbált legalább ritmusban maradni, mikor a többiek énekeltek, de nem nagyon ment, mire lassan abbahagyták, és azt mondták neki, hogy öreg, gyenge vagy. Húzd el innen a beled, nem érsz semmit. Egy pacsmag vagy te, mondta neki a göndör is, nem zenész. Na, adjatok neki valamit, ne mondja, hogy senkik vagyunk. Nem, dehogy, nem kell, csillapította őket Balog, nem tudtam magukat szórakoztatni, akkor nem jár semmi. Akkor is, mondta a műfogú, az órabér akkor is jár, mi, fiúk? Ezresből tudsz visszaadni, kérdezte valaki, mire kitört a röhögés. És mitől vagy te ilyen selejtes, kérdezte most egy sovány, köhögős kinézetű alak, mi lett veled? Mért nem mész rendesen? Nem könnyebb úgy? Ezen megint röhögtek egy sort, nem nehéz az expander, kérdezték, aztán levették a nyakáról a harmonikát, és húzogatni kezdték, mintha rugó lenne, ki hányszor bírja, versenyeztek, húzták fej felett, hátul, elöl, aztán valaki rájött, te, mondta, te azért nyomogatod a billentyűket, mert úgy könnyebb húzni! Megint röhögtek, és még pénzt is kap érte, micsoda egy zsivány! Na, itt a pénzed, eredj, hol a gyerek? Hová tettétek?

Levették a fiút a csomagtartóból, megcsodálták, szép, nagy foga van, mondta valaki, megvan mind? Meg, mondta a fiú. És nézd, micsoda izmok! A vastag nyakú fogdosta a karját, és röhögött, ez igen! Hajlik is! Megvan a pöszörő is? Az összes? A fiú mosolyogva bólintott, tették-vették egymás közt azok a nagy emberek, aztán valaki felemelte, majd én viszem, mondta, de nehogy lepisáld nekem a ruhámat, hallod? A fiú nevette, nem is látta az apja arcát, most így jó volt, nagyon jó, a vastag nyakú azt mondta neki, hogy kapaszkodjon a hajába, de az nem volt neki egy csepp se, a fiú akkor ráhajtotta az arcát a kopasz fejére, átölelte a nyakát, és nevetett, nevetett. Na, kiáltotta a göndör, elég legyen most már! Engedjétek őket! Sumi, vigyed a műszert az öreg után, és kísérd ki a vendéget a bejáratig, nehogy visszajöjjön! Iszol még? Nem? Az jó. A fiút vitték elöl, utána az apját, a hóna alá nyúltak, még lépnie se kellett, a hátul lévő vitte a harmonikát is, aztán aki elöl ment, levette a fiút a peronon a nyakából, na, mondta, itt vagyunk. Kezet rá, mondta, és nyújtott egy lapát-nagy tenyeret, a gyerek belecsapott, ez az! Fasza! Aztán kinyitotta az ajtót, a fiú csak egy gyenge lökést érzett, egy szót hallott, hoppá, és repült. Utána az apja. Kissé arrébb a harmonika is. A vonat ment tovább.

Isteni szerencse, mondta az apja, mikor feltápászkodott, hogy kicsik vagyunk, meg soványok. Meg hogy akkora itt a gaz. Nem ütötted meg magad nagyon? Nem, mondta a fiú, ő már rég felállt, mintha semmi se történt volna, rugdosta a füvet a lábával, és mosolygott. Az apja nagy nehezen felült, és lihegett. A rohadt anyjukat, kezdte, aztán hosszan, cifrázva folytatta, hogy az a mocskos, tetves, szemét népség hogy kibánt ővelük. Még ilyet. Hát ez már mindennek a teteje. Ezt már nem lehet annyiban hagyni. Micsoda férgek! Egy nyomorékot és egy gyereket! Te meg mit nevetsz?

Semmit.

Valamin csak nevetsz! Énrajtam?

Kilöktek bennünket, mint a macskát szarni.

Na, ezen van is mit nevetni. Kitörhetett volna a nyakunk. Hadd lássalak, gyere ide.

Nincs semmi bajom.

Mondom, hogy gyere ide! Belső zúzódásod is lehet!

Hol?

Meg kell tapogatni. Ha fáj, szóljál.

Jó.

És ne vigyorogj itt nekem.

A fiú elnevette magát, első két egérfoga nedvesen fénylett, pici nyál volt a szája sarkában, azt mondta, csikolódik, ha az apja tapogatja, ami nem volt igaz, csak nevetni kellett az egészen, ahogy a hajatlan ember kihajította őket a vonatból, lehet, hogy értük jönnek majd, és akkor mindenki nevetni fog, a göndör is, a műfogú is, a kopasz meg felkapja megint, és rákiált, hogy fogja meg a haját, ami nincs neki. Nagy zsivány vagy te, mondta neki az apja, és tényleg csiklandozni kezdte, aztán a karjába vette úgy ülve, mint egy gyereket, és azt mondta, na, ezt megúsztuk. Később felállt, körülnézett, aha, mondta, gondoltam, Apafa előtt vagyunk nem sokkal. Nincs is messze. Járnak erre tehervonatok is, lépésben, valamelyikre felkapaszkodunk, jó? Jó, kérdezte újra, mert a fiú nem felelt, csak bámult a levegőbe a nevetés maradékával az arcán. Jó, mondta aztán. Mint a múltkor, folytatta az apja, de csak ha nagyon lassan megy, majd én szólok. Később előhozta a harmonikát is, szomorú volt az arca, mikor hozta, ennek bizony sok baja van, sopánkodott, ezt majd meg kell javítani. Be is szakadt. Forgatta, próbálgatta, aztán sóhajtva letette.

Hallgattak egy ideig, a fiú később felállt, és kiment a sínekre, körülnézett, de nem jött semmi. Aztán jött egy rendes vonat, sebesen kattogva elhúzott mellettük, majd megint semmi, sokáig. Aztán egy teher jött, de az is gyorsan. Ülj csak le nyugodtan, mondta neki az apja, ne mászkálj ott a vágányon, majd jön az, ne félj, ismerem ezt a szakaszt, van, amikor kitolatnak egész idáig.

Én erős vagyok, apu?

Hát persze.

Azt mondták, izmom van. Az az?

Az.

Akkor én fel tudnék ugrani a vonatra is. Ami gyorsan megy.

Arra senki nem tud felugrani. Leszakad a keze.

Te sem?

Én sem.

Mert gyenge vagy, mint a szellő?

Ezt is a vonaton mondták?

És hogy pacsmag vagy.

Alig tudod kimondani.

A kopasz az erős, ugye?

Az.

Te meg gyenge.

És?

A fiú nem válaszolt, szomorú lett az arca, leült ő is a száraz fűbe. Aztán megint elment egy vonat, de a másik irányba, majd még kettő, aztán megint semmi.

Apu.

Tessék.

Te nem fogod megpofozni Kárász Tibit.

Miért nem?

Mert gyenge vagy.

Eredj már!

De. Odaken majd, mint a taknyot.

Ezt ő mondta?

Ő. És csak vigyorogsz majd, mint nyúl a vadalmára.

Gyere csak ide.

Nem megyek.

Nem bántalak! Csak nem hallom tisztán, hogy miket tanultál a vonaton. Mami büszke lenne rád, ha hallaná, tette hozzá rosszkedvűen. Őrá is mondott valamit Kárász Tibi?

Mondott.

Micsodát?

Valami lassú zúgás hallatszott, mint mikor vonat jön, Balog felállt, aztán a fiú is, lassan jön, mondta az apja, úgy hallom. Lehet, hogy ez jó lesz. Gyere, álljunk lesbe! Aztán gyorsan elkapta a gyereket, és magához szorította, de az kibomlott a karjából, jön a vonat, kiáltotta lelkesen, várj, szólt rá az apja, ne rohanj! Ha nagyon gyors, akkor várunk még, hallod? Jó, kiáltott vissza a fiú, de látszott, hogy már csak a vonatot figyeli. Pőrekocsik, mondta az apja, mikor a teher melléjük ért, lehet, hogy jó lesz. Ne menj annyira közel! Várj meg, le fog lassulni teljesen!

Csak a gyereket nézte, ahogy mászik fel a kavicsos töltésen. Mint a csík! Kapkodva, lihegve rángatózott utána, várjál, kiabálta közben, aztán látta, hogy a fiú elkapja az egyik lépcsőt, jaj! lóg egy pillanatig! és már fenn is van. Jövök, kiabálta, maradj ott! Ülj le! Neki is sikerült megfogni a lépcsőt a kocsi másik végén, most már jó, gondolta, ha már fogom, akkor az enyém. Húzta a vonat, de ez már nem volt semmi, a fiú meg szaladt a platón, őfelé, ülj le, kiabálta neki, fenn vagyok rögtön! Egy rúgást érzett az arcába. Bakanccsal. Aztán még egyet. Két fehér robbanás. Elengedte a vasat, nem bírta tovább. Nem volt már semmi értelme.

Tartalom

Téli havak

Apánk még élt

Jövőre másként

Mi késztet élni?

Téli havak

A kísértés

Az utca vége

A kísérlet

Szoba két ablakkal

Róza mama

Álom

A gyanú

Szoba két ablakkal

A tengert látni

Varjak a hóban

Nem történik semmi

Talált bánat

A leghidegebb éjszaka

Meghalni nem

Descartes Úr!

Csere

Rinaldó

Suhanó ájulat

Mese

Nincs mit várni

Kis fehér ház

Örömhír

Meghalni nem

Lassú teher

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2021
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4137 6

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence