A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Sarah Brooks: The Cautious Traveller’s Guide To The Wastelands

Weidenfeld & Nicolson an imprint of The Orion Publishing Group Ltd, London, 2024

Első kiadás

Fordította

Nagy Gergely

Copyright © Sarah Brooks 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Steve Marking / OrionBooks

Borítóillusztráció © Rohan Eason

Illusztráció a 6. és a 7. oldalon © Emily Faccini

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-530-2

A családomnak

Tartalom

ELSŐ RÉSZ 1 – 2. nap

A tettető

A vonat gyermeke

A természettudós

Utastársak

A Fal

Az első éjszaka

Másnap reggel

A formákról és osztályozásukról

Árnyak

MÁSODIK RÉSZ 3 – 4. nap

A tó

A Kapitány lakosztálya

Éjszakai kóborlások

A dagály

A nem-éppen-lány

HARMADIK RÉSZ 5 – 8. nap

Elena

Akadályok

A játék

A Térképész

Az ajtó a tetőn

Valentyin tüze

A vihar

Látomások

A vonal vége

NEGYEDIK RÉSZ 9 – 14. nap

A szellemvágányok

Titkok

Imák

Lidércek

A vonat megállt

Kint

A vadonban

Következmények

Fogság

Mutációk

ÖTÖDIK RÉSZ 15 – 17. nap

Kísértetek

Át a határon

Éden

A külvilág betör

Szálak

Elveszett idő

Szárnyak

A forráshoz

Ajtók és hálók

HATODIK RÉSZ 18 – 20. nap

Változások

A Fal

Az erdő

Ismét a játék

Baljós madarak

Henry Grey utolsó órája

Döntések, kockázatok

Ébredés

HETEDIK RÉSZ 21 – 23. nap

Tovább

Az üvegpalota

A vonat gyermeke

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Maga a vonat – a kor csodája, igazi emlékműve az Ember találékonyságának, szakadatlan törekvésének, hogy uralja a világot. Húsz kocsi hosszú, s oly magas, mint a Szent Andrej-katedrális nagykapuja, mindkét végén egy-egy toronnyal; páncélozott erődként robog a pompás sínpáron, mely maga is a világ új csodái közé kell számíttassék – a mérnöki munka csodája, melynek segítségével átszelhetjük ezeket a valaha jóformán elképzelhetetlen távolságokat is. A Transzszibériai Társaság sikerrel járt, hol oly sokan mások kudarcot vallottak, midőn e sok veszéllyel fenyegető vállalkozásra szánta rá magát, amikor pedig a világ legjobb mérnökei is megesküdtek, hogy lehetetlen sikerre vinni. Átszelni egy olyan földrészt, mely az utóbbi évszázad vége óta mintha saját lakói ellen fordult volna; oly furcsaságokkal nézni szembe, melyeknek leírására szavaink sincsenek; megépíteni a vasútvonalat, amelyen biztonsággal kelhetünk át e veszedelmes területen!

Az Óvatos Utazó talán beleremeg már abba is, ha csak megemlítjük a szibériai Átokföldjét, e hatalmas, barátságtalan területet, és a róla szóló, minden tisztességessel, emberivel, jóval oly teljes mértékben ellenkező történeteket. De e szerzőnek mégis az a szerény célja, hogy az Utazót kézen fogva útja végéig állandó társaként kísérje el. S ha én magam is botladozni látszanék, legyen vele tisztában, hogy természetem és hajlamaim szerint én is Óvatos vagyok, s akadtak pillanatok utazásom közben, amikor a kinti borzalmak fenyegetően majdnem legyűrtek engem is; amikor remegett bennem az ész az értelmetlenség színe előtt.

Valaha istenfélő ember voltam, telis-teli bizonyossággal. E könyv állítson annak emléket, amit útközben elveszítettem, s legyen vezetője mindazoknak, akik a nyomomba lépnek; annak reményében, hogy ők majd jobban viselik furcsa utazásuk napjait, s kissé talán jobban alszanak a nyugtalan éjszakákon.

Részlet Valentyin Rosztov: Az Óvatos Utazó kézikönyve Átokföldjéhez c. művéből (Moszkva, Mirszkij kiadó, 1880), Bevezető, 1. oldal.

Úgy döntöttem, utazásomat Pekingben kezdem meg, a vasútvonal átadásának egyéves évfordulóján. E város több mint 6400 kilométerre fekszik Moszkvától. A Társaság azt ígéri, az út tizenöt napig fog tartani: egészen kivételesen rövid ideig, ha azzal a sok-sok héttel hasonlítjuk össze, amennyi időbe eddig tellett átkelni két kontinensen. Persze pusztán a szerelvény megépítése is hosszú ideig tartott. A Transzszibériai Társaság 1850-ben vetette fel a vasútvonal létesítésének gondolatát, fél évszázaddal a változások legelső megfigyelése után, és húsz évvel az után, hogy felhúzták a Falakat, s lezárták velük Átokföldjét (ahogy már akkor is hívták). A Társaság döntése értelmében a vágányt egyszerre kezdték építeni Kína és Oroszország felől is, külön e célra tervezett vonatszerelvények segítségével: így lehetséges úgy lefektetni a síneket, hogy a munkásoknak ne kelljen a kinti veszélyekkel dacolniuk. Sokan kételkedtek a Társaság nagy vállalkozásának sikerében, s sokan fel is emelték a hangjukat az elbizakodott terv ellen. De bár két évtized és sok száz ember munkája kellett hozzá, a Transzszibériai Társaság végül sikerrel szelte át Átokföldjét, s kötött össze két földrészt a vékonyka sínpár segítségével.

Az Óvatos Utazó kézikönyve Átokföldjéhez, 2. oldal.

A tettető

Peking, 1899

A peronon áll egy nő. Nem a saját nevét használja. A tekintetét gőz homályosítja el, ajkán az olaj íze. A mozdony éles, kétségbeesett füttye fiatal lány zokogásává alakul át mellette, a mindenféle apróságot kínáló árusok kiabálásává, ahogy a pusztai kór elleni gyengécske amulettjeiket igyekeznek rásózni valakire. Kényszerítenie kell magát, hogy felnézzen, hogy igenis szembenézzen vele: ezzel a fölé tornyosuló szerelvénnyel itt, ahogy sziszeg és zúg; várakozón, vibrál benne a felgyülemlett erő. Milyen hatalmas, milyen kérlelhetetlenül masszív! Két emelet magas, háromszor olyan széles, mint egy lovas kocsi! Az állomás épülete is oly aprónak tűnik mellette, mintha valami gyermekjáték lenne.

A lélegzetére figyel, arra, hogy kiürítsen a fejéből minden más gondolatot. Be, ki, be, ki. Gyakorolta ezt, hosszú-hosszú napokon át az elmúlt hat hónapban, ahogy otthon ült az ablaknál, nézte lent a zsebtolvajokat meg a kereskedőket, hagyta, hogy átfusson rajta minden, hogy az elméje tiszta legyen, akár a víz. Belekapaszkodik a folyó képébe, a lassan hömpölygő, szürke vízbe. Hátha már képes engedni, hogy az elvigye magával a biztonságos messzeségbe.

– Maria Petrovna?

Beletelik egy pillanatba, mire megérti, hogy a hordár őt szólítja; összerezzen és odafordul.

– Igen! Igen. – Túl hangosan válaszolt, így leplezi zavarodottságát. Nem szokott még hozzá eléggé az új neve hangzásához.

– A kabinja készen áll, és a csomagjait már felvittem. – A férfi homlokán izzadságcseppek, a gallérja körül nedves, sötét sávot hagyott a veríték.

– Köszönöm. – Örömmel hallja, hogy nem remeg a hangja. Maria Petrovna nem fél. Hiszen ő újonnan született. Ő csak előre tud menni, a hordár nyomában; az most eltűnik a gőzben, melyből itt-ott zöld festés, arany betűs felirat tűnik fel angolul, oroszul és kínaiul. A Transzszibériai Expressz. Peking – Moszkva; Moszkva – Peking. Az elmúlt hónapokat nyilván festéssel, polírozással töltötték itt. Ragyog minden.

– Itt is vagyunk – fordul felé a hordár, megtörli a homlokát, és sötét, olajos foltot hagy rajta a keze. Maria kényelmetlennek érzi a ruháját, dörzsöli a bőrét ebben a melegben: a fekete selyem szinte vonzza a napsugarakat. Úgy érzi, a nyakánál fojtogatja a blúza, a szoknya szorít a derekán, de nem ér rá most a kinézetével foglalkozni, mert a hordár merev mozdulattal már nyújtja is a karját, ő pedig fellép a magas lépcsőfokra, fel a szerelvényre, egy másik egyenruhás férfi megragadja a kezét; aztán már kísérik is végig a folyosón, a lába alatt süppedő szőnyeg. Fent van a vonaton, és most már késő visszafordulni.

Előtte egy férfi hajol ki az ablakon: szakállas, a szemüvege aranykeretes, a hangja pedig olyan hang, amely minden más hangot félrelök az útjából. Angolul kiabál kifelé:

– Hol az állomásfőnök? Óvatosan azokkal a ládákkal! Ó, elnézését kérem! – Azzal az ablakhoz simul, és próbál meg is hajolni, ahogy Maria a közelébe ér. Az csak egy kis mosollyal és főhajtással felel erre, és hagyja, hadd fontoskodjon tovább. Semmi kedve a formaságokhoz, sem a férfiak kíváncsi, felmérő pillantásaihoz, akik máris a fekete gyászruháját méregetik, látván, hogy egyedül utazik. Hát csak méregessék! Nem kíván mást, mint egyedül maradni a kabinjában, bezárni az ajtót, behúzni a függönyt, és kényelmes csendbe burkolózni.

De erre nincs lehetősége, legalábbis egyelőre.

– Ugyan, igazán ne okvetetlenkedj már, tökéletesen tudok magamra vigyázni! – A kocsi másik vége felől idős asszony közeledik, ruhája sötétkék selyem, a nyomában a komornája. – Valóban ez lenne az első osztály? – Odapillant Mariára, majd a kabinajtóra mellette. – Nekem legalábbis azt állították, ennél a vonatnál nem is lehetséges nagyobb luxus… de mit ne mondjak, nem úgy tűnik…

Ahogy meghallja a jómódú szentpéterváriak ismerős beszédét, sok ezer kilométerre a város széles utcáitól, magas házaitól, Mariába fájdalmas honvágy hasít.

– A kabinja, asszonyom! – szól neki az utaskísérő, és meg is hajol, de gondterhelten tekint az idős asszony felé. Az meg Mariához fordul:

– Ön egyedül utazik? – Elhessegeti közben a komornáját, aki épp egy újabb kendőt igyekszik a vállára teríteni.

Maria sajnálatot, szemrehányást lát keveredni a tekintetében, el is pirul.

– A komornám nem tudott velem tartani. Túlságosan megviselné az idegeit a dolog.

– Nos, még szerencse, hogy a mi idegeink erősebbek ennél! A tutyimutyi unokaöcséim hónapokig igyekeztek lebeszélni erről az útról, ecsetelték, miféle borzalmak eshetnek meg velünk, de úgy látom, csak magukat sikerült elrémiszteniük! – Váratlanul elmosolyodik, és megpaskolja Maria kezét. – No hát akkor, hol is van a kabinom? Ha ez az én Verám nem ültethet le igen hamar egy fotelbe és nyomhat a kezembe egy csésze teát, nem állok jót érte, mire vetemedik!

– Erre, grófnő! – Az utaskísérő most jóval mélyebben hajol meg, és a karjával színpadiasan int is. Vera, a komorna kinyújtott kézzel nyitja ki az ajtót, mintha bizony rettegne, mit talál mögötte.

– Á! Szóval szomszédok leszünk! – jegyzi meg a Grófnő.

Maria kis pukedlivel válaszol.

– Jaj, hagyjuk az ilyesmit! A nevem Anna Mihajlovna Szorokina. Ön pedig…?

Ismét elakad a lélegzete, olyan érzés hirtelen, mint amikor az ember félrelép egy lépcsőn, nem látva a lépcsőfokot; de a Grófnőnek láthatóan nem tűnik fel.

– A nevem Maria Petrovna Markova – mondja végül.

– Nos, Maria Petrovna, érdeklődve várom, hogy jobban is megismerkedjünk. Hisz végtére is bőven lesz rá időnk! – Azzal a Grófnő hagyja, hogy a kis komornája (aki eddig lesütött szemmel nézegette Mariát) beterelje a kabinjába.

– Szüksége lesz még segítségre? – Az utaskísérő megnyalja az ajkát és nyel egyet. Fél!, gondolja Maria, és ebből ő valahogy bátorságot merít.

– Nem – feleli, határozottabban, mint várta. – Nem, nincs szükségem további segítségre.

A csomagjait szépen felrakodták az ágy fölötti polcra, az ágyat pedig napközben kanapénak lehet használni a puhán megtömött párnáival. Minden vadonatújnak tűnik. A Társaság nyilván rengeteg pénzt ölt ebbe: magabiztosságukat hivatott kifejezni az aranyhímzés a párnákon, a falakon a ragyogó rézszerelvények, meg a puha, mélykék szőnyeg is a talpa alatt. Mindenütt ott a Transzszibériai Társaság emblémája, a betűk körbefutnak a vázán, ott vannak a lámpákon, ott domborodnak a porcelán kávéscsészéken és csészealjakon, amelyek a kis asztalon várják az ablak előtt. A kisebbik táskája, a napi dolgokkal, ott a fotelben az asztal mellett. Az ablakon redőny és kék bársonyfüggöny. Az üveg túloldalán két vastag vasrúd látszik. Maria csak bámul rájuk egy pillanatig, majd odasétál a falhoz: itt két ajtót illesztettek a ragyogó mahagóniburkolatba. Az egyik egy kis gardróbba nyílik, itt a kicsomagolást végző láthatatlan kezek már fel is akasztották a ruháit, kendőit. A másik mögött apró helyiség, benne takaros, fehér porcelán mosdókagyló, csillogó ezüstcsapok, egy polcocskán hajkefe és kis tégelyekben párizsi krémek. Felette ezüstkeretes tükör.

Gyerekkorában Mariát teljesen elvarázsolta a régi aranykeretes tükör az édesanyja hálószobájában. A megfeketedett ezüstözéstől olyan érzése lett, mintha a tükörben valami szellemmé válna, ahogy épp az alvilágból lép elő, vagy egy tó vizéből emelkedik ki. Bármelyik kép is tetszett neki éppen, igen élvezte az érzést, hogy most valaki más lehet, csak egy kis időre, aztán az anyja úgyis szólította, hogy jöjjön le teázni a nagyanyjával, vagy az apja, hogy kikérdezze fejben végzett matematikai műveletekből. Maria azt gondolta, ahogy idősebb lesz, majd biztosabb lesz magában, és abban, mi is akar lenni. De most itt ez az új Maria – és ő vajon mit akar?

Becsukja az ajtót, nem is akarja látni. A táskájából viharvert könyvet vesz elő: a kötése kopott, lapjai már gyűröttek, annyit olvasta. Betéve tudja minden szavát, emlékezetből is le tudná rajzolni az összes illusztrációt, és mégis van valami megnyugtató abban, hogy maga a könyv itt van vele. Valentyin Rosztov híres Kézikönyve Átokföldjéhez – az apjáé volt, Maria csak titokban olvasgatta, és álmodozott a vonatról, a világról, amelyet az ablakából láthat, és elképzelte, hogy ő is utazik. De nem így; nem egyedül. Hirtelen metsző magányosság hasít belé. Még el sem indult a vonat, ő pedig máris megszegte Rosztov első tanácsát: Mindenekelőtt is, ne próbálkozzék az úttal, ha nincs meg önben egy bizonyos lelki nyugalom.

Kint a peronon, a hordárok és utaskísérők az utolsó későn érkezőket is felsegítik a vonatra, majd visszább terelik a könnyek közt búcsúzó rokonokat az állomás kapuihoz. Olajfoltos arcú szerelők járnak fel-alá határozott léptekkel a szerelvény mellett. A zaklatott külsejű állomásfőnök igyekszik visszatartani egy csoport jegyzetfüzetekkel felszerelt embert. Maria hirtelen villanást lát, majd egy férfi bújik elő a fotográfuskészüléke mögül, a fekete lepel alól. Minden lapban benne lesz holnap reggel: útjuk már azelőtt történetté alakul, hogy egyáltalán elkezdődött volna.

Egy sor dobbanás jelzi, hogy bezárták az ajtókat, és helyükre tolták a vasrudakat. Maria a légzésére figyel: be, ki, be, ki. Kívülről semmi sem juthat be, ami bent van, az semmit sem árthat nekünk. Az ajkába harap, és vér ízét érzi. A vas megvéd minket. A peron már üres, csak az alacsony állomásfőnök áll ott. Maria nézi, ahogy felemeli a zászlaját, felpillant az állomás nagy órájára. A peronra vezető kapuk mögül arcok bámulják a vonat ablakai és a vasrácsok mögötti arcokat. Van közöttük, aki sír. Rosztov szavai ötlenek az eszébe: Úgy mondják, mindenkinek, aki keresztülutazik Átokföldjén, meg kell fizetnie valamivel, és ez bizony nem pusztán a jegy árát jelenti.

Rosztov a hitével fizetett meg. Egyesek szerint az életével. Az Óvatos Utazó-könyvsorozatával vált híressé Európa-szerte, ezek a könyvek mindig a legtisztább éttermekbe, a legérdekesebb múzeumokba, a legkellemesebb tengerpartra irányították az utazókat, felsorolták nekik a legszebb templomokat, számba vették oltárképeiket és freskóikat, mártírjaikat és szentjeiket, hisz bárhová is tévedt egy utazó a kontinensen, tudhatta, hogy Isten is ott jár vele. De Rosztov utolsó könyve olyan vidéket írt le, amelyet csak üveg mögül lehetett megtekinteni. Egyetlen templom sem maradt a szibériai Átokföldjén, egyetlen galéria, szökőkút, köztéri szobor sem, amelyről meg lehetne írni a szokásos történeteket.

A peronon hosszabbra húzódik a néma pillanat, mint kellene. Aztán az állomásfőnök leereszti a zászlót, a Transzszibériai Expressz pedig sistergő gőz, csikorgó-nyikorgó kerekek lassú kakofóniája közepette megindul. Ahogy lomhán kigördül a peronról, ismét felvillan a fotográfus fénye, és egy pillanatra megvilágítja a hatalmas gőzfelhőt.

Maria hátralép, csak pislog a hirtelen ragyogó villanástól; a vonat meg elhagyja a pekingi vasútállomást, előre az ismeretlenbe.