Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

Élete

WILDE TRAGÉDIÁJA

OSCAR WILDE írta: Ernest La Jeunesse

IN MEMORIAM OSCAR WILDE Írta: Andre Gide

SEBASTIAN MELMOTH

OLD BISHOP’S

A NARANCSHÉJ Egy francia orvos elbeszélése

MONDÁSOK ÉS BÖLCSELKEDÉSEK A FIATALSÁG HASZNÁLATÁRA

I. EREDETI KIADÁSOK

II. WILDE ÉLETE ÉS MŰVÉSZETE

III. A MAGYAR WILDE-IRODALOM

IV. WILDE A MAGYAR SZÍNPADON

UTÓSZÓ A WILDE-BREVIÁRIUM MÁSODIK KIADÁSÁHOZ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Cserna Andor

WILDE BREVIÁRIUM

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-290-6 EPUB

ISBN 978-963-559-291-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1922

a borító Oscar Wilde (1854 – 1900)
portréja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Élete

Az utolsó Párizsi Világkiállítás évében, koratéli, sápadt decemberi reggelen szomorú menet haladt a vidám diáknegyed utcáin. Párizs egyik külvárosi szállójából kísérte néhány meghitt barátja utolsó útjára a tizenkilencedik század legszellemesebb angol íróját, a paradoxonok nagymesterét, a legköltőibb mesék mesélőjét, „Az élet királyá”-t, - Wilde Oszkárt. Koporsója a végzetes tizenhármas számot kapta és tizenhárom ember haladt a szegényes halottaskocsi mögött, amely zörgő kerekekkel cammogott a Cimedére Bagneux felé, ahonnan csak évek múltán szállították át kegyeletes kezek a költő hamvait az előkelő Père-Lachaise márvány emléke alá. Mindezt számtalan visszaemlékezésben, életleírásban olvashattuk. A temetési menet tizenhárom, - némelyek szerint csak hét - résztvevője között alig akadt néhány, aki meg ne írta volna találkozásainak történetét a nagy, a tündöklő, vagy a dicső múlt halvány emlékeiben élő Wilde Oszkárral, világért sem feledkezve meg 1900. november 30-áról, amikor ő is „jelen volt”. Wilde Oszkár barátságával legtöbben a halála után dicsekedtek és Sherard Róberttől a magyar Rozsnyai Kálmánig, aki Sidney Carton néven vallja magát a költő egyik bizalmasának, se szeri se száma azoknak az íróknak, akik hiúságból vagy üzleti érdekből, vagy akár mind a két célt szolgálva igyekeztek megírni a Dorian Gray szerzőjének mozgalmas és tragikus élettörténetét.

Wildenek nagyon kevés őszinte és olvasásra érdemes életrajzírója van, a legtöbbje egyoldalúan, a saját egyéni látószögéből és a saját személyének előtérbe helyezésével beszél az íróról. Így például a legelterjedtebb Wilde-biográfia írója, Robert Harborough Sherard „The Story of an Unhappy Friendship” című terjedelmes művében, amely 1902-ben jelent meg és azóta német fordításban is sok kiadást ért meg, alig nyújt valami komoly és értékes anyagot Wilde életéről és lényéről, és nem egyéb, mint meglehetősen ügyetlen és ostoba védelem Wilde mellett abban az időben, amikor a költőnek már igazán semmi szüksége sem volt védelemre. A patetikus könyv minden sorából kiérzik szerzőjének az a be nem vallott, de nyilvánvaló célja, hogy saját életének aprólékos, érdektelen epizódjait a nagy íróval való szentimentális barátságnak görögtüzében a nyilvánosság elé vigye. Nem sokkal értékesebb Sherard másik könyve sem, amely négy évvel az első után jelent meg és felöleli Wilde egész életét születésétől haláláig, de annyira részletező, pepecselő, elaprózott, hogy a sok aprólékosság, adat és érdektelenség között teljesen elvész az, akit a műből meg szeretnénk ismerni: maga Wilde Oszkár. A német életrajzok kivétel nélkül az angol könyvekből merített adatokra támaszkodnak, a dán Halfdan Langaard kis életrajzi vázlatának kilenctized része pedig egyszerűen idézet Wilde műveiből.

A legújabb időkben, kevéssel a világháború kitörése előtt jelent meg Párizsban Wilde barátjának, talán végzetének, Alfred Bruce Douglas lordnak terjedelmes könyve Wilderől (Oscar Wilde eit moi), amely magyar nyelven is könyvpiacra került. Ez a legszomorúbb, leglehangolóbb Wilde-könyv; teljesen az ellentéte Sherardénak. Ez is apológia, de nem átallja tizenhárom évvel a nagynevű barát halála után megtépázni, sárba taposni mindazt a babérlevelet, amelyet Wilde életében kapott és halála óta sírjára szerzett, ilyeneket írván:

„Nincs Wilde-nek olyan darabja, nincs Wilde-nek olyan könyve, mely az irodalmi értéke révén maradt fenn. Fennmaradásának egyetlen oka, hogy börtönben ült és néhány erkölcstelen dolgot írt.”

Így ír 1913-ban lord Alfred Douglas, a Salome fordítója, Wilde barátja, fia annak a Queensberry márkinak, aki börtönbe és kétévi kényszermunkára juttatta a nagyszellemű, megtévedt költőt.

Wilde barátai, angol és francia írók, „Az élet királya” földi pályafutásának tragikus befejezése után mindent elkövettek, hogy emlékében rehabilitálják a költőt, halhatatlan remekművek alkotóját és soha meg nem írt ragyogó alkotások zseniális álmodóját. Megindult a véget máig sem ért lelkes, szorgalmas munka mindannak összegyűjtésére, ami Wilde után írásban maradt, ami rá, műveire vonatkozik. Sorra jelentek meg a többé-kevésbé értékes visszaemlékezések, amelyeknek betűiből lassan, lassan kialakult Wilde igazi portréja, az, amelyet életében eltitkolt, álarc alatt hordott és egyre jobban foszlott szét a mítosz, amelynek mesterkélt fátyola megzavarta a kutató szemet, amely a wilde-i oeuvre mélységeibe akart tekinteni. Ezekben a kommentáló, magyarázó, életrajzi adatokat, emberi dokumentumokat feltáró művekben sok szó esett lord Alfred Douglasről, akinek szerepét nem mindenütt lehet rokonszenves beállításban találni. A Wilde halálát követő években egyre hangosabbak lettek a vádak a magányába visszavonult modern Narkisszoszról, a hűtlen barátról, aki két évvel a bagneux-i temetőben ásott sír behantolása után megnősült, de csakhamar el is vált és keserű, rideg magányosságban éli fénytelen életét. A leghevesebb támadás Arthur Ransome angol író részéről érte lord Alfred Douglast, aki a röpiratnak nevezhető „kritikai tanulmány” megjelenése után rágalmazásért bíróság elé állította a támadó írót. A pör, az utolsó Wilde-pör, a lord kudarcával végződött, Ransome-ot, aki könyvét Robert Rossnak, Wilde irodalmi hagyatéka végrehajtójának ajánlotta, fölmentették, lord Douglas pedig még nagyobb keserűséggel vonulhatott vissza magányába. Elkeseredett meghasonlásának, tobzódó dühének eredménye volt az a könyv, amely emlékiratnak készült, de a legnemtelenebb pamflettá lett és amelynek mérgezett tollal írt soraiban hiába keressük az egykor Wilde-ért rajongó előkelő oxfordi diák szonettekben kicsendülő finom stílusát. „Ha valaki szemtelen és szemérmetlen irodalmi szarka volt, akkor ő az volt” - mondja lord Alfred Douglas a versíró Wilde-ről, kinek „versei egyszerűen átköltések, még pedig rossz átköltések”. A De Profundis szerinte „utálatos és buta kézirat”, kétségkívül azért, mert kiadatlan és a British Museumban őrzött részeiben a lord neve is sűrűn szerepel. De az irodalmi megállapítások elvakultsága eltörpül amellett a minduntalan ismétlődő vád mellett, hogy Wilde lord Douglas pénzéből élt, teletömte magát a lord ételeivel, italaival. Az uzsorás bántó pontosságával sorolja föl Douglas lord, mennyibe került neki Wilde barátsága és hihetetlen emlékezőtehetségéről tesz tanúságot akkor, amikor elbeszéli, hol milyen ételeket fogyasztott el társaságában a költő. „Ellenségeim magukra vessenek, ha védekezésem során le kellett tépnem néhány babérlevelet egy halott homlokáról”, - mondja lord Douglas, aki azt hiszi, valóban sikerült szétrebbentenie Wilde koporsója mellől „a meg nem érdemelt tömjénfellegeket”. Ha Ransome könyvének támadásai nem minden tekintetben voltak igazságosak, a „Wilde Oszkár és én” megjelenése után minden vád igazoltnak vehető lord Alfred Douglasszel szemben.

Van kétségkívül némi igazság Lord Douglas könyvében, különösen azokban a részekben, ahol Wilde értékmegállapításával foglalkozik. De ha Wilde-ot, az embert keressük, minden nagy biográfiánál, minden terjedelmes tanulmánynál többet, mélyebbet adnak nekünk azoknak a francia íróknak eleven, rövid lélegzetű írásai, akik valóban meghitt barátai voltak az angol költőnek, társaságát alkották a diadalmas, ragyogó párizsi napokban és nem tagadták meg akkor sem, mikor Wilde a kétéves rabság után megtörten, de új életet akarva, ismét francia földön keresett és talált menedéket a világ fürkésző pillantásai elől. André Gide és Ernest La Jeunesse írásai a legmegkapóbbak, a legőszintébbek mindazok között, amik Wilde-ről két évtized óta megjelentek és amikor azzal a ma is érdekes problémával akarunk foglalkozni, amit Wilde Oszkár neve takar, elsősorban ennek a két francia írónak közvetlen, meleg, őszinte sorait kell elolvasnunk.

Lehet, hogy Wilde ma már meghaladott álláspontot jelent és bizonyos, hogy túl vagyunk már azokon az esztétikai megállapításokon, amelyeket műveiben kifejt, de a probléma még mindig nyitva áll, megoldatlanul, mert Wilde Oszkár élete töredék maradt és a torzók mindig problémákat jelentenek. Töredék maradt Wilde élete, mert azok a rendkívüli erők, amelyek megvoltak benne, nem terelték kellő határozottsággal egy bizonyos irányba. De éppen ezért mindig újra és újra szeretné az ember megkeresni azokat a titkos erőket, amelyek Wilde költészetét és művészetét mozgatják.

De hát mit is jelent Wilde Oszkár neve? A művet, az oeuvre-t, vagy pedig az embert? Más szóval: hol keressük Wilde-ot, a műveiben-e vagy az életében?

„A művészet célja: föltárni a művészetet és eltitkolni a művészt.”

Wilde ezt a kijelentést a Dorian Gray előszavában teszi, amely egész művészi hitvallását, esztétikai világnézetét tartalmazza. Ez a kijelentés tiltakozás a művészi szemlélődésnek ama módja ellen, amellyel az embert keressük, aki a művészi alkotás mögött áll. Lépten-nyomon akadunk hasonló kijelentésekre Wilde írásaiban. Szerinte a művészi alkotás „Ding an sich”. A legtökéletesebben azok a művészi alkotások élvezhetők, amelyek úgyszólván névtelenül szerepelnek évszázadok óta. Mennél kevesebbet tud az ember a művészről, annál tisztább érzésekkel, annál őszintébben élvezheti alkotásait. A művésznek csak egy célja lehet: művészit alkotni. De minden művészet céltalan, erkölcstelen, mert nem akar hatni az életre.

Ez az önmagáért való művészet a l’art pour l’art. Wilde azonban nem volt következetes. Ha „művészet”-ről beszél, többnyire saját művészetére gondol és ha „szép dolgok”-at említ, ezek alatt mindig művészi alkotásokat ért. Ezért mondja ugyancsak a Dorian Gray előszavában:

„Akik csúnya értelmet födöznek föl a szép dolgokban, romlottak, anélkül, hogy kedvesek volnának. Ez hiba. Akik szép értelmet födöznek föl a szép dolgokban, művelt lelkek. Ezeknek még lehet reményük. A választottak azok, akik szép dolgokban nem látnak egyebet, mint csakis szépséget.”

Majd később:

„Minden művészet egyben látszat és szimbólum. Akik azt keresik, hogy mi van a látszat mögött, veszedelmes dolgokat művelnek. Akik megfejtik a szimbólumot, veszedelmes dolgot művelnek.”

Mindez pedig, hogy Wilde frazeológiájával éljünk, mindig csak egyet jelent: ne keressetek engem a műveim mögött, mert valóban ott vagyok.

De ott volt-e valóban? A művész Wilde-ben megtalálhatjuk Baudelaire, Flaubert, Huysmans, d'Annunzio, Mallarmé nyomait, de azért művészete egyikével sem rokon. Ha pedig különös, csodálatos életét tekintjük, akkor sem találunk hozzá hasonlót, talán csak George Brummelt, a dandyzmus ősét, akiről Barbey d’Aurevilly beszél. Ott pedig, ahol egészen eredeti a műveiben, ahol egészen Wilde és senki más, ott sem a művész szólal meg benne, hanem az ember életében beálló bizonyos momentum, talán az, amikor a dekadencia dandyzmusa termékennyé lesz, vagy talán az, amikor oly lelki mélységek kerülnek fölszínre, amelyekben a régi hit szálai gyökereznek, de ezek fölé a nagy szabadság után való színes vágynak csalóka, ragyogó fátyolét borítja. Wilde művei ilyenkor, de csakis ilyenkor, hieroglifák, amelyekből meg kell fejteni az embert. De az egyénisége erős és megtévesztő. „Au vrai Art - a Oscar Wilde”, ezt az ajánlást írta a monacói fejedelemasszony arra az arcképre, amellyel az angol költőt megajándékozta.

Wilde nagystílű pozőr volt és vannak a pózának hatalmas erejű pillanatai. Ahol megszűnik a póz, ott csodálatos emberi gyengeségek és sajátságos ellentmondások jelentkeznek. Intellektusa szuverén ott, ahol uralkodik, de birodalmának szűk határai vannak: innen az ellentmondások. Wilde ítélete világos és éles, csak minden, ami nem intellektus benne, ellentmond ennek az ítéletnek. Egész életén át lenézi, kigúnyolja a társaságot, de azért mindvégig társadalmi sikerekre vágyik. Párizsi barátainak „au citoyen…” címzéssel ír leveleket és egyik szocialista irányú művében a társadalmi egyenlőség elengedhetetlen szükségességét hirdeti, de ha a „nobility” egyik tagját mutatja be, szeretettel, kéjelegve szűrcsöli a régi, arisztokratikus név hangzásának zenéjét. Művész, akinek jelszava és hitvallása a l’art pour l’art, de a grand viveurt játssza és úgy tesz, mintha néki a művészet csak időtöltés volna. Ember, aki szívének egész lázával életért epekedik, trónra emeli a vita contemplativát és a maga alkotta látszat világában akar álmodni. Bensőjében szigorúan ragaszkodik az erkölcs összes törvényeihez, de azt hiszi, hogy ő büntetlenül megtehet mindent.

Wilde-ot általában a legszabadabb szellemnek tartják, holott valóságban sohasem volt az. A szabadság és a rossz lelkiismeret nem férnek meg egymással, Wilde pedig állandóan érezte, minden vakmerő tett után, sőt magának a tett elkövetésének pillanatában azt a megrettenést, amelyet akkor érez az ember, ha tilos területre lép. Ez adja meg szellemes kijelentéseinek savát-borsát. Tudta, hogy bűn a bűn, de azért mégis elkövette. Ebben találkozik zseniális illusztrátorával, Aubrey Beardsleyvel, akiben szintén sok diabolikus vonás volt, de egyben azért különbözik Beardsleytől is: nála nem találjuk meg az elvetemült játék következetességét. Wilde csak addig játszik a dolgokkal, amíg azok komolyak számára, vagy pedig a játékaival játszik. Mintha szégyenlené és el akarná rejteni igazi komolyságát. Művészi komolyságát is restellte.

„Tudja-e, mi az én életem nagy tragédiája? - kérdezte egy napon Algírban André Gide-től. - Az, hogy a zsenimet az életembe fektettem; a műveimbe csak a tehetségemet helyeztem belé.”

Egy más alkalommal pedig ezt mondta:

„Nem is hiszik az emberek, mennyire untat az, hogy írnom kell!”

Regénye és drámái, saját bevallása szerint, csupán fogadások eredményei voltak. Munkálkodásáról, művészi komolyságáról úgyszólván sohasem beszélt, de ha beszélt, akkor is igyekezett a dolgot nem komoly oldaláról feltüntetni. Egyszer valamelyik társaságban, mikor elmondta, hogy napközben milyen fárasztó irodalmi munkát kellett végeznie, megkérdezték tőle, hogy mit is csinált voltaképpen.

„Egész délelőtt néhány versemnek kefelevonatát olvastam és egy vesszőt töröltem”, - felelte Wilde. „És délután?” - „Délután? Délután megint visszaraktam azt a vesszőt a helyére.”

Wilde nem akarta, hogy a közönség őt, mint művészt szeresse. Azt akarta, hogy Wilde, az ember legyen érdekes, azt csodálják benne. A véletlen volt minden művészi álma. Csak legmeghittebb barátai előtt lebbentette föl néha a fátyolt. Ezért kell olvasni Gide és La Jeunesse írásait, amelyek oly jellegzetesen világítják meg lelki világát. Lehet, hogy éppen az a probléma: meddig űzheti játékait az ember? Meddig kényszerítheti intellektusának segítségével énjét arra, hogy ússzon ama ár ellen, amelyben született? Ez az a probléma, amely mindenütt, tudatosan vagy öntudatlanul, rejtve vagy nyíltan az ember elé szökken minden nagyobb művéből.

Wilde Oszkár, teljes néven Oscar Fingal O’Flahertie Will Wilde, régi, előkelő írországi katolikus családból származott és 1854. október 15-án, nem pedig 1856-ban - mint ő maga és számos életrajzírója állítja, - született Dublinben, ahol szülei a Merrion Square 1. szám alatt laktak. Wilde szándékosan és tudatosan fiatalította magát. Gyűlölte az öregséget, imádta az ifjúságot és ezért tagadott le mindig életéből két esztendőt. A művészetért való rajongást nyilván az anyjától örökölte éppúgy, mint az öregséggel szemben tanúsított ellenszenvet is. Wilde-né még előrehaladott korában is nagy gondot fordított arra, hogy fiatalnak lássák és szalonjában, mikor vendégeit ötórai teán fogadta, nagy, piros ernyőjű lámpákat gyújtatott meg, hogy ezeknek fényénél fiatalabbnak lássák. Oszkár második gyermeke volt szüleinek és anyja, születése előtt leánykát várt. A második fiú megérkezése nagy csalódást jelentett, Wilde-né sokat bánkódott emiatt és Oszkárt, amíg csak lehetett, lányruhába öltöztette. A fiatal Wilde nem nagyon szerette atyját, a szellemes és tudós Sir William Wilde-ot, aki jeles sebészorvos volt és nevét a szakirodalomban is ismertté tette, de anyját, aki Speranza néven a nyolcvanas-kilencvenes években ismert írónő volt, tollával az ír-kérdésben harcolt és Dublinben 1864-ben verskötetet is adott ki, amelyet fiainak ajánlott, élete végéig tisztelte és szerette. Lady Wilde később Londonba költözött és a Grosvenor Square-on irodalmi szalont nyitott, ahol az akkori angol főváros legjobb irodalmi és művészi társasága megfordult. 1891-ben pedig újabb kötetet adott ki „Notes on Men, Women and Books” címmel. A readingi fegyházban egyetlen nagy bánata volt Wilde Oszkárnak: az, hogy nem mehetett el anyja temetésére.

„Senki sem tudta, - írja a De profundis-ban, - mennyire szerettem. Mikor a halála hírét meghallottam, nekem, aki különben mestere vagyok a nyelvnek, nem jött szó ajkamra.”

Anyjától örökölte Wilde tehetségét idegen nyelvek elsajátításában is, tőle tanulta meg a könyvek szere tétét. Mint költő-fia, Wilde-né is szellemes, művelt csevegő volt, akinek irodalmi szalonját szívesen látogatták.

Fivérével, Williammel, szintén jó viszonyban élt Wilde, akinek születése után néhány évvel megszületett a harmadik gyermek, a várva-várt leány is. Az örömet, amit megérkezése keltett, csakhamar bánat váltotta fel: a kisleány még gyermekkorában meghalt egy ragályos betegség következtében. Emlékét Wilde első kötetének egyik versében megörökítette.

Wilde kitűnő nevelésben részesült a szülői házban. Korán fejlett, magába zárkózott gyermek volt, csak komoly, tudományos és irodalmi könyveket olvasgatott már akkor, amikor kortársai még vígan és gondtalanul játszadoztak. Jó tanuló volt, csak a mennyiségtanban és fogalmazásban küzdött nehézségekkel. Tanulmányait szülővárosában, egy alapítványi iskolában kezdte meg, ahol már az első éveben föltűnt különös esztétikai hajlamaival. Iskolatársai, de tanítói sem nagyon kedvelték emiatt. Az angolok kedvelt játékát, a krikettet például gyűlölte, mert esztétikai ízlését sértették azok a mozdulatok, amelyeket ez a játék megkövetel. Szatirikus, gúnyolódó modora is megnyilatkozott már kora ifjúságában, élceivel, megjegyzéseivel nem kímélte iskolatársait, sőt tanítóit sem. Tizennégy éves korában már nagyon szeretett előkelően öltözködni, mindig cilindert hordott és sétáinál elmaradhatatlan volt kezében Aiszkhülos műveinek egyik szép kiadása. A klasszikusokat nagyon szerette, a görög és római írókat lelkesen tanulmányozta és iskolai tanulmányainak utolsó évében szorgalmáért megkapta a legnagyobb kitüntetést, az arany érmet. Tizenhét éves korában, I871 őszén, a dublini Trinity College-be iratkozott.

Fölvételi vizsgája nem nagyon sikerült, különösen fogalmazásban mutatkozott feltűnően gyöngének. A következő évben Oxfordba ment - mint az ottani Magdalen College növendéke, ahol évi kilencvenöt fontnyi ösztöndíjat sikerült elnyernie. Oxford, mint ő maga is többször kijelentette, nagy fordulópontot jelentett életében és nem egy életrajzírójának meggyőződése szerint ez a híres egyetem valósággal végzetévé lett Wilde Oszkárnak.

Az oxfordi diákévek alatt Wilde kiváló előmenetelt mutatott. A legjobb tanulók egyike volt és egymásután kapta a kitüntetéseket dolgozataiért. Ez időben több előadást tartott Oxfordban Ruskin is, akinek csakhamar egyik legrajongóbb híve lett. Ruskin tanításainak befolyása azonban nem volt tartós. Sokkal mélyebb nyomokat hagyott lelkében az a nyári utazása, amelyet több diáktársával együtt Görögországba tett. Visszatérve a kollégiumba Wilde állandóan a romjaiban megcsodált antik világba képzelte magát, ébren álmodott a régi Görögország kultúrájáról, művészetéről és úgy viselkedett, mintha Szókratész idejében élne. Még, mint oxfordi diák írta azokat a verseit, amelyekkel első irodalmi sikerét aratta. E költeményekből, amelyekért díjat is kapott, hiányzik még mindaz, ami később annyira jellegzetessé tette írásait, de a kötet, melyben összegyűjtve a nyilvánosság elé lépett velük, fontos mégis abból a szempontból, hogy megadta dandyzmusához az alapot: a sikert.

De ez a siker nem egykönnyen és nem önként hullott az ölébe. Meg kellett érte küzdenie, ki kellett verekednie. Az oxfordi tanulmányok befejezése után, 1878-ban, Londonba ment és megkezdte életének új korszakát, az úgynevezett esztétikai periódust. Kiadót keresett verseire, de nem akadt egyetlen vállalkozó sem, az ismeretlen költő zárt ajtókat talált maga előtt. Ebből megértette, hogy mielőtt irodalmi sikert remélhetne, föl kell magát fedeztetnie, ismertté kell lennie. Mielőtt irodalmi alkotásaival vonná magára a figyelmet, a személyével akart hatást kelteni és ehhez az új szerephez megfelelően kimaszkírozta magát. Felöltötte híres „esztétikai jelmez”-ét, a bő bársonykabátot, amely alatt kihajtott gallérú puha inget hordott. Térdnadrág és a gallér köré kötött fantasztikus zöld Lavalier-nyakkendő egészítette ki ezt a ruházatot. Az utcán járva sétapálca helyett napraforgót vagy liliomot tartott a kezében. Wilde jól számított. Föltünést keltett és ez magával hozta, hogy akadt vállalkozó a versei kiadására.

Pompás nyomdai kiállításban, hollandi papírra nyomva, pergamenkötésben jelent meg Wilde első verseskötete, amelynek négy hét alatt négy kiadása fogyott el, az utolsó példányig. A kritika nem bánt vele ugyan valami szelíden és elnézően, nem egy lap nagyon is erősen „levágta” ezeket a különös, újszerű költeményeket, de Wilde nem törődött bírálóival. Elérte azt, amit akart: nevét megismerték, egész London róla beszélt és sorra megnyíltak előtte az előkelő szalonok ajtói. A hullám, amely fölkapta, meglehetősen erős volt és magával ragadta. Irodalmi sikerei évről-évre növekedtek. Első kötetét követte a második, a „Ravenna” című hosszabb költemény (1878), a nyolcvanas években pedig megkezdte nagy irodalmi tevékenységét, amely továbbra is biztosította népszerűségét. Írásai mellett külsőségekben is gondoskodott arról, hogy mindig a felszínen tartsa magát, okot adjon arra, hogy vele foglalkozzanak. Árverésen megvásárolta Carlyle íróasztalát és ezen dolgozott, még pedig olyan ruhában, mint egykor Balzac: fehér barátcsuhában, övén papírvágó késsel, lábán szattyánbőr saruval. Az előkelő londoni társasélet forgatagában ünnepelt hőssé lett Wilde, az esztéta író és a különcködő dandy, de e sikereivel nem járt karöltve az anyagi siker is. A költő, akinek jövedelméből egyáltalán nem futotta a nagyvilági életre, alig tudott megélni. Pedig a híre már eljutott a tengeren túlra is, figyelmessé lett rá az amerikai közönség és Wilde, anyagi fellendülést remélve, örömmel fogadta el egy amerikai impresszárió ajánlatát: 1881. decemberében az Arizona fedélzetén New Yorkba utazott, hogy ott egy hosszabb felolvasó körutat kezdjen meg. Tervbe vette első színpadi művének, a „Vera” című nihilista drámának előadatását is, de mikor a nagy amerikai lapok, amelyek megérkezésekor vele folytatott hosszú interjúkat közöltek, neszét vették, hogy a New York-i Savoy Theatre Wilde „Verá”-jának előadására készül, a leghevesebb támadásokat intézték a terv ellen és nem akadt többé Amerikában egyetlen színházigazgató sem, aki a nihilista dráma előadására mert volna vállalkozni. Wilde tehát mint színpadi szerző megbukott, mielőtt még darabját előadták volna, de annál nagyobb sikert aratott a felolvasóasztalnál. New Yorkban, Bostonban és Philadelphiában tartott felolvasásainak zajos sikere volt, de anyagiakban nagy csalódást hozott számára ez a kirándulás. Wilde meglehetősen kijózanodva, dollárok helyett tanulságos tapasztalatokkal megrakodva tért vissza Európába, sietve levetette „esztétikai jelmez”-ét és Párizsba költözött.

Különcködéseiről a „fény városá”-ban sem tudott lemondani. A Quai Voltaire-en lakott, a Hotel Voltaire-ben foglalt el egész sor szobát, itt állította föl Carlyle íróasztalát, a haját pedig a Louvre-ban lévő Nero-fej után fésültette. Ezek a furcsaságok nem tetszettek a párizsi íróvilágnak, de a szellemével, ragyogó ötleteivel mindenkit meghódított. Tökéletesen beszélt franciául és az akkori párizsi társaság legelőkelőbb szellemeivel érintkezett. Gyakori vendég volt Victor Hugo házában, majdnem minden nap együtt volt a Café d’Orsayben Paul Bourget-val, társaságához tartoztak többek között Edmond de Goncourt, Henry Becque, Moréas, Henri de Régnier is. Sarah Bernhardt is rajongott érte és el akarta játszani a „Salome”-t, amelyet Wilde ez időben írt, Mary Andersen azonban visszautasította „A páduai hercegnő” című drámáját, amelynek címszerepét neki szánta Wilde.

Sokat dolgozott, de a jövedelme most sem állt arányban életmódjával és az irodalomra inkább ráfizetett, semhogy abból élhetett volna meg. A fényűző párizsi korszak után Wilde visszatért Londonba, de minden keresetforrás nélkül állván, kénytelen volt elfogadni ismét egy impresszárió ajánlatát és felolvasásokat tartott a nagyobb vidéki városokban. Előadásait rikító, ízléstelen reklám hirdette, ami egyáltalában nem volt ínyére és bántotta kényes ízlését, de az esztéta meghajolt a szükség parancs szava előtt. A körút sikerrel és kedvező anyagi eredménnyel járt, Wilde megszerezte azt a tőkét, amely lehetővé tette, hogy eddigi életét gond nélkül folytathassa. Élete azonban ekkor új fordulóponthoz ért: megnősült. Horatio Lloyd, egy vagyonos kereskedő leányát, Constance-ot vette nőül. 1884. május 29-én legszűkebb családi körben tartották meg az esküvőt, de az egyházi szertartásnál megjelent London egész „upper ten”-je, hogy megcsodálja a menyasszony ruháját, amely Oscar Wilde tervei szerint készült. Wilde ez esetben sem tagadhatta meg magát.

A fiatal pár az előkelő Tite Streeten lakott, nagy fényűzéssel berendezett lakásban, amelyben Wilde-né fogadónapjain a londoni világ előkelőségei is megjelentek, Wilde pedig fenntartva régi összeköttetéseit, folytatta megszokott életmódját. Írói munkássága azonban, bár műveit olvasták, nem biztosított elegendő jövedelmet és amikor feleségének hozománya is erősen leapadt, a költő kénytelen volt állandó foglalkozás után nézni. A legkülönbözőbb lapokba írt cikkeket, majd elvállalta a „Womans World” című szépirodalmi és divatlap szerkesztését. Két éven át (1887-1889) ebbe a lapba írt cikkeket Wilde Oszkár a cselédkérdésről, a háziasszonyok kötelességeiről, a női divat művészetéről és könyvekről. Családi élete kezdetben boldog volt, de a házastársak nemsokára elhidegültek egymás iránt. Wilde teljesen belevetette magát a társadalmi élet forgatagába, amely a kilencvenes évek elején elébe hozta lord Alfred Douglast, Queensberry nyolcadik márkijának ragyogó szépségű fiát, aki legjobb, azontúl elválhatatlan barátja és egyszersmind végzete lett. Wilde-né magára maradt a Tite Street-i otthonban gyermekeivel, Wilde két fiával, Viviánnal és Cyrillel, akik között alig egy év korkülönbség volt. Mind a kettő fiatalon, tragikus körülmények között halt meg. Vivian, aki Franciaországban nevelkedett és Laurent Raymond néven szépirodalmi lapokba irogatott, huszonkét éves korában 1908. szeptember 23-án Velencében öngyilkos lett. Életéről és haláláról érdekes cikk jelent meg annak idején az 1908. őszén Párizsban megindult, de rövid idő múlva megszűnt „Akademos” című irodalmi revü első számában. Wilde Cyrill túlélte bátyját, de a világháború megölte őt is. Mint kapitány szolgált az angol hadseregben és 1915. májusában neve a flandriai harcokban az elesett hősi halottak lajstromába került. Különös, hogy Wilde családjának története még a legújabban megjelent és egyébként részletes biográfiákban sem került földolgozásra.

Mint az elmondottakból látható, Wilde sikere egészen a kilencvenes évek elejéig elsősorban társadalmi siker volt. Ismerték nevét, olvasták írásait, de Wilde diadalait nem az író, a költő, hanem az ember, az elragadó csevegő, a szellemes mesélő aratta. Hosszú időn át nem volt szalon Londonban, amely nyitva ne állt volna előtte. Angliában ez többet jelent, mint bárhol másutt a világon. Wilde belekerült a rideg formák és hagyományok világába, amely teljesen idegen volt addig számára. Nem is érezte magát otthonosan az angol arisztokrácia légkörében és büszke megvetéssel lenézte a formákat és tradíciókat, mint az olyan dolgokat, amelyeknek semmi értelmük sincs. Sejtette ugyan az értelmüket, de nem tudott teljesen asszimilálódni és mire beleélte volna már magát, a formák nem voltak többé formák, hanem formulák. Ezeket éri könyörtelen gúnyja. Az angol arisztokrata-társadalom volt ama meztelen, brutális tények egyike, amelyek hatalmat adnak az életnek. Wilde megvetette, de sohasem állt fölötte. Szabadulni se tudott tőle, nyomasztó súlyát később képtelen volt elviselni. Részben azért is ment tönkre, mert lenézte a társadalmat. De az csak tovább üldözte őt. Azokat a formulákat, amelyeket a társadalomban talált, megtalálta másutt is, mindenütt. A művész mindig imádja a formákat. A katolikus egyház Wilde-ben a művészt bűvölte el. Ezért rajong érte annyiszor, különösen a meséiben. De az intellektusa ízekre szaggatja a hitet is. Minden hitnek formula a lényege. „Az ismétlés igazzá teszi a hittételeket.” Mindenünnen kiütközik mérhetetlen szkepszise. Mindent, amit az életben tapasztalt, bántó, durva ténynek látott, amelynek nem volt meg az az értelme, amit nem talált meg. Így jutott el odáig, hogy már látni sem akarta az életet. Alkotó ereje ellankadt. Azt, ami még érdekelhette, önmagában találta meg. Az analízis, amit talán d'Annunziótól lesett el, megmutatta néki azokat a finom fonalakat, amelyek segítségével saját bensőjének titokzatos összevisszaságaiba tudott hatolni. Lassankint megtanulta, hogyan lehet lenézni az életet. Most már csak annyiban érdekelte, amennyiben emóciókat váltott ki belőle. Megérzik ez a műveiben is. Mindig és mindenütt ugyanazok a képek, mindig ugyanazok a fordulatok a párbeszédekben. Bármennyire éles is a képek meglátása, bármilyen tiszta is a rajzuk: a számuk meglehetősen csekély. Csak egy nagy vonás van Wilde minden alkotásában: az elbeszélés művészete. Pedig oeuvre-je ebben is csak halvány visszfénye életének. Nem volt „causeur” mondja róla André Gide, hanem „conteur”. Ez a jellemzés találó. Wilde nem tudott megfigyelni. Hiányzott belőle a művésznek egyik fontos tulajdonsága, a befogadóképesség. Nem érdekelte az élet, nem érdekelték a „többi emberek”. Ezek a „többi emberek” a mesélő Wilde számára csak a hallgatóság volt.

Wilde nem volt az a „grand viveur” aminek sok életrajzírója feltüntetni igyekszik, inkább „grand réveur” volt. A nagy álmodó, aki mesékben gondolkozott és meséket álmodott. Valamelyik kritikusa azt írta egyszer róla, hogy „ért hozzá, hogyan adjon formát és köntöst a gondolatainak csinosan kitalált történetekben.”

„Az emberek azt hiszik, - mondta erre Wilde, - hogy a gondolatok mezítelenül jönnek a világra... Nem értik, hogy én nem tudok másképpen gondolkodni, mint csak mesékben. A szobrász sem ülteti át márványba a gondolatait, márványban gondolkodik, egészen, közvetlenül márványban.”

És ezután rögtön következett a mese, amely „A művész” címmel szerepel prózában írt költeményei sorában.

„Volt egyszer egy ember, aki csak bronzban tudott gondolkozni. Ennek az embernek lelkét megszállta egy napon a vágy, hogy megalkossa a pillanatnyi gyönyör szobrát. De az egész világon nem volt már semmi bronz se található: az emberek minden bronzot fölhasználtak már. És az ember úgy érezte, belebolondul, ha nem fejezheti ki gondolatát. Eszébe jutott egy bronzdarab, amelyet ő maga állított a felesége sírjára, az a szobor, amelyet ő öntött, hogy a legjobban szeretett lény sírját ékesítse; a szomorúságnak, az örök szomorúságnak szobra volt. És az ember érezte, hogy megőrül, ha nem tudja kifejezni gondolatát és fogta az örök szomorúság szobrát, összezúzta, megolvasztotta és megformálta belőle a pillanatnyi gyönyör szobrát...”

Lord Alfred Douglas többször idézett könyvében szintén elmond két Wilde-mesét, amelyek addig ismeretlenek voltak. A hírhedt könyvnek jóformán ez a része az egyetlen igazi értéket jelentő. Az egyik mesének Wilde ezt a címet adta: „Androklesznek és az oroszlánnak igazi története”. Így hangozik a mese:

„Androklesz, aki keresztény rabszolga volt, a fogorvos mesterséget űzte. Egyszer egy fájós fogni oroszlán kereste fel rendelőjében. Androklesz azt tanácsolta az oroszlánnak, tömesse ki odvas zápfogát arannyal, a felső állkapcsába pedig csináltasson műfogakat. Az oroszlán megfogadta a tanácsot és Androklesz elvégezte a munkát. A keresztény Androkleszt később az arénában az oroszlánok elé vetették eledelül. Az egyik vadállat odalépett a remegő rabszolga mellé, aki örömmel ismerte föl az oroszlánban egykori paciensét. Azt hitte, hogy nem kell tartania tőle, hiszen még tiszteletdíjat sem kért az aranytömésért és a műfogakért. De az állatok királya más véleményen volt. Egy pillanat alatt darabokra szaggatta Androkleszt és megőrölte húsát, csontjait fogai között, amelyeket oly lelkiismeretesen és oly nagylelkűen adott neki a keresztény vértanú.”