Copyright © Marilyn Miller, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-41-4

Keresd a szerző novelláját:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A felejtés útján, 2021

A rabság gyönyöre, 2021

Suttogó vágyak, 2021

Szíria szülötte, 2022

Hozzád láncolva (Birtoklás 1.), 2022

Hozzád tartozva (Birtoklás 2.), 2022

Bűnös érintés, 2022

A vezér (Az alvilág vezérei 1. – bővített újrakiadás), 2023

Az orosz (Sötét lelkek 1.), 2023

A királynő (Az alvilág vezérei 2. – bővített újrakiadás), 2023

A holló (Sötét lelkek 2.), 2023

Az árnyék (Az alvilág vezérei 3.), 2024

A vadász (Sötét lelkek 3.), 2024

Fresia, 2025

Látlak téged, 2025

Azoknak, akik nem félnek megérinteni a sötétséget

A szoba tele van füsttel, izzadság, szex és parfüm szaga keveredik a levegőben. A nő szeme tágra nyílik, amikor meglát, ahogy az ajtóban állok.

– Kifelé! – A hangom borotvaéles. Akárcsak a penge a kabátom alatt… A csaj szó szerint leugrik Marconi farkáról, majd meztelenül kiszalad a szobából. Csak én és Marconi maradunk. Lassan felém fordul, közben megpróbálja a farkát beleszuszakolni a nadrágjába. Az arca először döbbent, végül gúnyos vigyorba torzul, ahogy végignéz rajtam.

– Mit keresel itt, te kis szardarab? – kérdezi röhögve. – Ha pina kell, szerezz magadnak!

Megfeszül az állkapcsom, ahogy őt nézem. A nagy és félelmetes Marconit, akinek fogalma sincs arról, ki áll vele szemben. A hanyatt-homlok menekülő kurvának több esze volt, mint neki.

– Megzavartál dugás közben. Tudod te, kivel baszakodsz?

– És te tudod? – A szám gonosz mosolyra görbül, miközben lassan kihúzom a pengét a kabátom belső zsebéből. A fény fenségesen, ugyanakkor halálosan veszélyesen villan meg rajta a vörös lámpafényben. Marconi tekintete megváltozik. A gúny eltűnik, helyét átveszi a félelem. Érzem rajta, és ez kibaszottul elégedett mosolyt csal az arcomra.

– Hé, várj… – Védekezésképpen felemeli az egyik kezét, a másikkal a háta mögé nyúl. Egy pillanat, amíg eldobom a kést, ami egyenesen a karjába fúródik. Felordít, én azonnal odalépek hozzá, és befogom a száját. Elkapja a torkom, és szorítani kezdi. A levegő bennragad. A pupillám kitágul, a szívem mindeközben higgadtan ver a mellkasom alatt. Kirántom a kést a kezéből, majd teljes erőből belevágom a mellkasába. Érzem, hogy a penge ellenáll, majd ahogy megforgatom, szép lassan süllyed bele a húsba. Marconi felüvölt, miközben sűrű vér buggyan ki a szájából. Újra és újra beledöföm a pengét, ő minden szúrásnál hangosabban hörög és vergődik. A vér meleg, permetszerűen fröccsen az arcomra, a kezemre, úgy csúszik az acélon, mint olvadt vaj a konyhakésen. A szeme üvegessé válik, egyre gyengébben kapálózik. Az utolsó szúrásnál már nem sikít, csak bugyborékol a torka. Ahogy a teste elernyed, elengedem, és a padlóra zuhan.

Állok felette, és őt nézem, ahogy a teste kipumpálja magából az áruló vért… Lihegek. A mellkasom zihál, a kezem remeg, de a pengét erősen szorítom, amiről meleg vér csöpög a padlóra. Ő volt az első. A parancs az volt, hogy nyírjam ki. És megtettem. Nem féltem. Nem bántam meg. Egyetlen pillanatra sem. Sőt… élveztem. Mert az az erő, amikor uralkodsz valaki élete fölött, semmihez sem fogható. Nem akarok egy szaros kis behajtó lenni. Nem akarom az alja munkát csinálni, amikor a ranglétra több fokból áll. Már nem elég behajtani. Nem elég megfélemlíteni. Egy napon én akarok az lenni, akitől rettegnek. Akihez nem mernek szólni. Aki egyetlen mozdulattal véget vet életeknek. Apám csak egy láncszem. Neki elég ez az élet.

Én viszont többet akarok.

Mert többnek születtem.

A hátam mögött megnyikordul az ajtó. Léptek hallatszanak, majd egy árnyék jelenik meg. Az én árnyékom, aki mindig vigyázott rám. Az apám. Erős karját keresztbe fonja a mellkasa előtt, és úgy néz rám, mintha mindig is tudta volna, hogy ez lesz.

– Most már férfi vagy, Donovan! Méltó az örökségedre.

Örökség…

Nem.

Ezt nem pénzben, hanem vérben és tiszteletben mérik.

Apám bólint, mintha elismerést adna. Nincs dicséret, nincs vállveregetés.

– A hátsó ajtón menj ki! A többit én elintézem.

A cipőm alatt cuppog a vér, ahogy elindulok az ajtó felé. Apám még egyszer rám néz. Büszkén. Én szó nélkül magára hagyom, majd elindulok a hátsó kijárat felé, de nem vagyok láthatatlan. Néhány férfi és nő meglát. Az arcukon döbbenet ül, suttognak és egymáshoz bújnak. Tudják, mi történt odabent. Tudják, hogy én tettem. És én pontosan ezt akarom. Nem rejtem el a kést. Nem törlöm le a vért a kezemről.

Nem leszek senki kutyája.

Én leszek a halál, akiért rettegve imádkoznak, hogy soha ne találja meg őket.

A konyhaasztalnál ülök, közben apám régi whiskyspoharát forgatom a kezemben. A vér szaga nem jött le, bármennyire is le akartam mosni. A vér, az izzadság, a félelem. Mind belém ivódott, hogy ne felejtsem el soha, milyen volt először ölni…

Apám az ajtónak dőlve figyel, a szájában cigaretta lóg. Talán azon gondolkodik, vajon mit érzek… Megmondom én: semmit.

– Tudod, mit beszélnek rólad? – Kifújja a sűrű füstöt, amibe egy pillanatra beleveszik az arca. Az arca, amit sebhelyek tarkítanak. Sok balhéban volt benne, olykor nem sok választotta el attól, hogy kifilézzék, akár egy halat.

Felnézek rá.

– Azt mondják, a Kane kölyök már nem kölyök. – Büszke vigyor húzódik a szájára. – Azt mondják, ahogy kijöttél abból a klubból, késsel a kezedben, csurom véresen, úgy néztél ki, mint maga az ördög.

Az apám közelebb lép, majd a pohár szélére koppintja a hamut.

– Már nevet is adtak neked. Tudod, mi az?

– Leszarom!

– A név sokszor fontos. Elárulja, milyen ember vagy!

– Már értem, neked miért nincs beceneved!

A szeme résnyire szűkül, majd ököllel az arcomba üt.

– Tisztelet! – Megszorítja az állkapcsomat. – Ha ez nincs meg benned, soha nem leszel főnök!

Ellök magától.

– A Kaszás – mondja lassan, ízlelgetve a szót. – Tetszik!

Kaszás…

Én is ízlelgetem a rám aggatott becenevet…

– Mert amikor belépsz egy szobába, valaki biztosan nem jön ki élve. – Az apám a vállamra teszi a kezét, és megszorítja. – Ezt akartad, fiam. Hát megkaptad. A maffiában most már mindenki tudja, ki vagy. És ez még csak a kezdet!

Ahogy kortyolok a pohárból, érzem, hogy a whisky végigégeti a torkom, de belül édesebb, mint valaha. Nem a pia miatt, hanem mert tudom, elindultam azon az úton, amire vágytam. Mindenkit más hajt. Másra vágyik. Szerető család és otthon, jó munkahely, és még sorolhatnám. Én ebbe születtem. A bűnözés a véremben van. Apám azt akarta, egy napon én legyek a főnök első embere. Első ember? Ugyan, ki akarna második lenni, ha első is lehet? Végig fogom járni az utat. És a tisztelet, amiről apám beszél, imaként kering majd körülöttem, bárhová is lépek.

Donovan

A hatalmas fekete ajtó lassan kitárul előttem. Ahogy átlépem a küszöböt, az Obszidián sötét, érzéki atmoszférája azonnal körülölel. Sötét bársonyfüggönyök, fekete bőrkanapék és mélyvörös fények, a levegőben parfüm, szivarfüst és bőr illata keveredik. Elegáns minimalizmus. Magas, fekete márványfalak, melyek nappal szinte elnyelik a fényt. A padlót fényes fekete kőlap borítja, rajta vörös szőnyeg vezet a központi tér felé. A falakon finoman csillogó, aranyba foglalt tükrök törik meg a sötétséget, mintha maga a luxus nézne vissza ránk belőle…

Végigvonulok a vörös szőnyegen. Érzem a tekinteteket. A férfiak némán biccentenek, arcukon az a kettősség, amit annyiszor láttam már. Elismerés és félelem. A nők másként néznek rám. Van köztük kihívó tekintet, van mohó, van, amelyik alázatosan lesüti a szemét, de mind ugyanarra vágyik. Hogy észrevegyem. Hogy rájuk essen egyetlen pillantásom. A vörös szőnyeg bársonnyal borított kanapék és fekete márványasztalok között vezet. A főterem egy hatalmas, kör alakú tér, középen egy üvegpadlóval fedett rész, ahol lassú, érzéki show-k zajlanak. Miközben átvágok a termen, a klub elcsendesedik. Csak a zene marad, ami mély és pulzáló, olyan, mint az élvezet, amikor beleveszel egy gyönyörű nő testébe. Tudom, hogy mindenki engem figyel. És én élvezem. Mert ez a világ az enyém. A hatalom, a félelem és a vágy temploma.

Az Obszidián.

Felmegyek az emeletre, ahol az irodám van. Olykor itt ül össze a Tanács. Néha a nehéz megbeszéléseket vad orgiák követik… Az ajtó előtt Bellini ácsorog. Bellini egy jómódú klubtulajdonos, aki többre vágyott. Én pedig felkínáltam neki azt a bizonyos többet. Kapcsolatai voltak, jó háttere. Ő intézi a lányokat, a klubokat, VIP-vendégeket hoz, ő jelent mindenről, ami ezzel kapcsolatos. Hidegvérű fehérgalléros, aki kitűnően ért az emberek nyelvén.

– Uram… – Tisztelettudóan bólint, ahogy elé lépek.

– Bellini…

Kezet fogunk, majd kinyitja előttem az ajtót. Ahogy bemegyünk, egy csinos lány azonnal italokat tesz elénk.

– Nos? – Felveszem a poharat, és iszom egy kortyot.

– Főnök… mielőtt belekezdünk, hadd mutassak valamit. – Int a lánynak, aki ajtót nyit. A fekete bársonyfüggöny szétnyílik, mire három lány lép be. A lépteik halkak, fegyelmezettek, kecsesek, az arcukon ott van egy csipetnyi félelem, ugyanakkor ott van a feszült izgatottság is. Alaposan szemügyre veszem őket. Ha én azt mondom, marad, marad. Ha jól teljesít az ágyamban, akkor itt dolgozhat, és kurva sok pénzt kereshet. El sem hinnék, mennyi lány jön ide. Kurva sok. Bőséges a felhozatal. És nekem ezért a kisujjamat sem kell mozdítanom…

Az első lány magas, vörös hajú, a második törékeny barna, de a harmadik… A tekintetem azonnal megakad rajta. Szőke haja selymesen omlik a vállára. A melle telt, nehéz, kihívóan fedetlen, a testét csak egy apró fekete bugyi takarja. És a nyakörv. Ami azt a hatalmat jelképezi, amit itt minden nő felett gyakorlok. Amit a férfiak gyakorolnak. Nem kell szólnom, egyetlen mozdulat elég. Intek neki, hogy jöjjön közelebb. A lány reszketve, de engedelmesen elindul felém. A csípője lágyan ring, minden mozdulata azért könyörög, hogy birtokoljam. És meg is teszem. Ha itt végeztem, meglátjuk, mire képes… Végignézek rajta, közben elképzelem, ahogy a pórázt a kezemben tartom. Ahogy a fekete bőr megfeszül a torkán, miközben a vörös bársonnyal borított ágyhoz kötözöm. A lány lehajtja a fejét, a nyakörvön megcsillan az aranykarika. Látom, hogy a mellkasa egyre gyorsabban emelkedik és süllyed. A mellbimbója ágaskodik. Elidőzöm rajta még egy pillanatig, majd egy kézmozdulattal elbocsátom. Más dolgok várnak rám. De az agyamban már ott kering a kép. Láncok, sötét szoba, és az ő elfojtott nyögései.

– Mr. Kane – Bellini hangja mindig selymes, mintha soha nem emelné fel –, hogy tetszettek a lányok?

Elmosolyodom.

– Jó ízlése van.

Ő is megenged magának egy félmosolyt.

– Melyik lányt kéri, uram?

– A szőkét! – A válaszom határozott.

– Ő gyönyörű.

– Az nem minden. Majd meglátjuk, milyen, ha engedelmeskedni kell! – Megiszom a maradék italomat. – De most első az üzlet. Halljam!

Bellini kezében fut össze a prostitúciós hálózat kezelése, a klubok működését is figyeli, ellenőrzi a számokat, amikről minden hónap végén jelentést tesz nekem.

– Az elmúlt hónap bevétele kiemelkedő. Három új politikus is rendszeresen itt költi a pénzét. Fizetnek és… hallgatnak. A pénzmosás pedig zökkenőmentes.

Elmosolyodom. Ez nem félelemre ad okot, ez lehetőség. Bellini figyelmes és ravasz.

– Mi van még?

Bellini köhint, majd elővesz egy másik vékony dossziét.

– Ahogy említettem, az elmúlt hónapok számai stabilak. A klub bevételének közel fele politikai és üzleti körökből érkezik. Két parlamenti képviselő, egy miniszteri tanácsadó, a polgármester egyik embere is rendszeres vendég. Fizetnek a hallgatásért, és persze a szolgáltatásért.

Elégedetten biccentek. Ezek aranybányák, nemcsak a pénz, hanem a befolyás miatt is.

– Az italforgalom tíz százalékkal nőtt – folytatja. – A lányok kifogástalanok, a vendégek elégedettek. – Rám néz.

– Folytasd!

– Egy rivális klub, a Velvet Room elkezdte magához csábítani az ügyfelek egy részét. Nem sokat, de eleget ahhoz, hogy feltűnjön. Főleg azokat, akik nem feltétlen a diszkréció miatt jöttek ide, hanem a luxus miatt. Az is felröppent, hogy valaki beszélt a rendőrökkel. És… az is a fülembe jutott, hogy a tulajdonos próbálkozott kapcsolatokat kiépíteni a Gallagherek egyik emberével.

Gúnyosan elmosolyodom. A Gallagherek árnyéka mindenhol ott van. Nem engedhetem, hogy egy ilyen senki klubján keresztül akarjanak beszivárogni.

– Mi a helyzet azzal, aki a rendőrökkel beszélt?

– Az egyik takarító. Apróságokat szivárogtatott ki, semmi konkrétumot. De túl sokáig maradt a klub közelében, és túl sokat kérdezősködött. Az embereim már figyelik. A parancsodra holnapra eltűnik.

Elmosolyodom, lassan, hidegen.

– Nem holnapra, Bellini. Mára. – Kényelmesen hátradőlök. – Reggelre senki se emlékezzen arra, hogy egyáltalán létezett. Ami a Velvet Roomot illeti… azt akarom, hogy a tulajdonos tudja, kinek a területén játszik. Küldj üzenetet! Ne szavakkal! Vérrel!

Bellini szeme megvillan. Tudom, hogy szereti az efféle feladatokat. Ő a tiszta beszéd mestere, de a piszkos munkától sem riad vissza.

– Úgy lesz, uram. Intézem. Van még egy apróság… Az egyik ügyfelünk, egy olajipari befektető, jelezte, hogy hajlandó lenne több pénzt forgatni a klubba, ha cserébe kapna egy nagyobb szeletet a lányokból.

Résnyire húzom a szemem. Nem szeretem, ha valaki túl sokat akar abból a bizonyos tortából…

– Add meg neki, amit kér, de csak annyit, amennyit én engedek! Érezze, hogy kap valamit, de egy percig se gondolja, hogy bármibe is belepofázhat! Érthető?

Bellini elégedetten bólint.

– Van még valami, amiről tudnom kell?

– Nincs, uram!

Mire befejezi a mondatot, felállok, majd ő is.

– Intézd el a szarházi klubtulajdonost!

– Meglesz!

Elindulok a vörös szoba felé, hogy meggyőződjek arról, a szőke lány valóban olyan különleges, mint amilyennek látszik…

Az Obszidián egy kőkemény élvezeteket és luxust kínáló klub. Üzletemberek, politikusok, befolyásos emberek járnak ide, belépés szigorúan VIP-tagoknak, vagy meghívóval. Itt másképp éljük meg a gyönyört és a hatalmat. Minden a domináns fél kezében van, aki lehet férfi, lehet nő is.

Az ajtó tompán csukódik be mögöttem, ahogy belépek a szobába. A kulcs kattanása szinte visszhangzik a nehéz csendben. Szeretem ezt a hangot. Mert mindkét fél tudja, hogy nincs kilépés. A lány itt áll előttem, szinte meztelenül, gyönyörű testét csupán a bugyija takarja.

– Hogy hívnak?

– Leah…

– Azt kérdeztem, hogy hívnak! Nem azt, hogy mi a neved!

– Vivienne!

– Vivienne… – Végignézek rajta. – Nem tetszik! Az új neved legyen… – Körbejárom. Érzem, hogy fél. Ami gonosz mosolyt csal az arcomra. Újra elé állok. – Mirabell!

A lány egyetértően bólint.

– Nézz rám!

A lány rám néz. A szeme fenségesen, ugyanakkor kíváncsian ragyog. Beledugom az ujjam a nyakörvön lévő karikába, és magamhoz rántom.

– Az enyém vagy! Szolgálhatod az urad! – Elengedem. – Térdelj fel az ágyra!

Teszi, amit kérek. Formás feneke hívogatóan mered felém, akár csupasz puncija, amibe kívánatosan bevág a vékony bugyi. Magamhoz veszem a pórázt, és az ágyhoz kötözöm a lányt.

– Én…

Rácsapok a bőrpálcával. Egyetlen csapás, amitől a bőre alatt izgató rezgés fut végig.

– Csak akkor szólalsz meg, ha engedélyt kapsz!

Újabb ütés, ami ezúttal erősebb. A lány elfojtottan felnyög, ahogy megmozdul, önkéntelenül is felém tolja a fenekét. Egy halvány mosoly jelenik meg az arcomon. Megragadom a pórázt, majd egyetlen rántással közelebb húzom magamhoz.

– Használni foglak téged – suttogom a fülébe, miközben feszesen tartom a pórázt. – És te hagyni fogod! Csak egy szót ejthetsz ki a szádon! Uram! Bólints, ha megértetted!

A lány azonnal bólint.

– Most szopd az ujjam! – Kinyitja a száját, és azonnal szopni kezdi az ujjam. – Keményebben! Úgy, mintha a farkamat szopnád! – Nyögdécselve szopja az ujjam, közben bepucsít. – Elég lesz! – A hangom nyugodt. A lány légzése szaggatott, mintha minden egyes lélegzetvétel egy újabb próbatétel lenne. A lánc csörrenése, a bőrszíjak feszült tartása egyértelművé teszi, hogy most az én világomban van. Félrehúzom a bugyiját, és belenyomom az ujjamat. Válaszul felnyög, és mozogni kezd. Még néhányszor megmártom reszkető hüvelyében az ujjamat, majd kihúzom, és ellépek tőle. Rózsaszín kis puncija úgy hívogat, akár a legédesebb édenkert, ahová nem kaptam meghívást, ahová egyszerűen csak betörök, és elveszem, ami az enyém. Magamhoz veszek egy bilincset, majd hátrabilincselem a kezét. Most már nem menekülhet. Felveszem a pálcát, majd rácsapok a fenekére. Felnyög, az arca a puha matracba préselődik.

– Tetszik? – Újabb ütés.

– Igen – nyöszörgi.

– Igen, mi?

– Igen, uram!

Újabb ütés. Közel a csiklójához. A fájdalmat és a gyönyört nagyon vékony határ választja el egymástól. Én azt adom, amire vágyik. Elkezdem kigombolni a nadrágomat, miközben a lányt nézem, aki előttem térdel. Miután kiszabadítottam a farkamat, még egyszer rácsapok. A bőre vörös az ütések helyén, a puncija csillog a félhomályban a nedvességtől. Végigsimítok rajta a pálca végével, válaszul ő még jobban felém domborítja a fenekét. Újabb ütés, ezúttal a csiklójára. Felsikolt, közben rángatja a kezét, de a bilincsek szorosan tartják.

– Bármit is kérnek tőled, te megteszed! – Újabb ütés. A nyögése egyszerre fájdalmas és buja. Alig várja, hogy végre belevágjam a farkam. És nem kell sokáig várnia… Mögé helyezkedem, újabb ütés, de ezúttal a kezem csattan a finom és puha bőrön.

– Uram… – Remeg. A hangja… a teste… a lucskos kis lyuka, amit mindjárt alaposan betömök.

– Csss… – Végigsimítok a hátán, el a feneke között, majd még egyszer belemártom az ujjamat. – Csak élvezd! – Kihúzom az ujjam, szétkenem meleg nedvét az ajkak között, majd ahogy előrelendítem a medencémet, és belevágom a farkam, teljes testében megfeszül, és felsikolt. Ilyen az én világom. Nem kérek engedélyt, de olyan gyönyört adok, amit a nők soha nem felejtenek el…

A Tanács ezúttal az Obszidiánban ül össze. A klub csak a felszínen szól a pénzről és az élvezetekről, mert a mélyben egy sötét világ rejtőzik. Itt tárgyaljuk meg a város legkeményebb ügyleteit, itt születnek a döntések, amelyek egész családok sorsát eldöntik.

A privát irodámat sötét tölgyfa borítja, vastag szőnyegek nyelik el a súlyos és nehéz lépteket, a levegőben pedig mindig drága ital és szivarfüst illata terjeng. Az ablakokat vastag bársonyfüggöny takarja el, így senki nem lát be, senki nem lát ki. Minden, ami a négy fal között történik, elhangzik, itt marad!

A hosszú asztal körül ülünk, és minden szem engem figyel. A család legidősebb tagjai, a régi nevek, az öregek, akik már az apám idejében is itt ültek.

Rocco az első emberem. Amikor megjelent a köreimben, azonnal tudtam, hogy kemény fickó. A lojalitása viszont kérdéses volt számomra. Aztán egy napon rászolgált a bizalmamra. Tudomásomra jutott, hogy áruló van közöttünk. Tudni akartam, valóban olyan hűséges-e, mint az állítja. Parancsba adtam neki, hogy kapja el az árulót, és ölje meg. Bizonyítani akart. Viszont azt nem tudta, hogy az unokatestvérét kell kinyírnia. Végül elém hozta. Láttam a tekintetében egy pillanatnyi habozást. Majd mikor azt mondtam neki, öld meg, ő megtette. Előttem lőtte fejbe a saját vérét azért, mert én ezt kértem tőle. Innentől kezdve nem volt számomra kérdés, hogy Rocco lesz az első emberem. A bizalmasom. Mert egy első ember nemcsak testőr, hanem bizalmas, végrehajtó, a főnök jobbkeze, aki akkor is döntést hoz, ha én nem vagyok jelen. Ezért a pozícióért bizony vérrel kell fizetni. És Rocco megfizette.

Az asztalnál helyet kapott Fergus Callahan, a Vérkereskedő. Kegyetlen, hideg és számító elme, aki mindig nyereségben gondolkodik. Számára nincs barát, csak üzleti partner. Az illegális kereskedelmi útvonalak ura, embercsempészet, drog- és fegyverszállítmányok koordinálását végzi, méghozzá mesteri módon.

Vincenzo Doyle, az Öreg Vérengző. Ő a legidősebb tag, ő a család „öreg rókája”. Vérre szomjasabb, mint bármelyikük. Szereti a nyers erőt, gyakran javasolja a legvéresebb megoldásokat. Régi módszerekkel dolgozik. Kőkemény brutalitással és félelemmel, a bandák felett totális kontrollal.

Seamus O’Connor, a Diplomata. Na, őt sosem kedveltem igazán, talán azért, mert egy tipikus diplomatafigura. Ő az, aki mindig a tárgyalást, a kompromisszumot, az alkukat javasolja, mert tudja, hogy minden háború mögött pénz folyik el.

Declan Murphy. Tipikus alvilági figura, kibaszott sok kapcsolattal. A fegyverek embere. Mindenre van terve, ami robban, lő vagy öl. Csendes, de veszélyes. Nem hívja fel magára a figyelmet. Mindig a háttérben ül, és csak akkor szólal meg, ha fegyverről van szó.

Bellini. Az egyik legjobb emberem, aki kurva sok pénzt hoz a konyhára. Ő maga is klubokat vezetett. Gazdag és ravasz ember, aki, miután megkörnyékeztem, azonnal csatlakozott.

Végül, de nem utolsósorban Senan McCarthy, az Árnyék, aki az információs hálózat ura. Zsarolás, lehallgatások, kémkedés. Senki sem tud róla sokat, mindig a háttérben mozog. Ő a Tanács szeme és füle.

És hogy hol van az apám? Meghalt. A menetelésem célkeresztet rajzolt rá, méghozzá egyenesen a homloka közepére. Nem tetszett mindenkinek, hogy a végrehajtóból bérgyilkos lett. Olyan gyilkos, akinek már nem volt elég a vér. Mindig is vonzott a halál. Ugyanakkor én többet akartam. Mert nincs éhezőbb vadállat az embernél. Soha nem lakunk jól. Mindig többet és többet akarunk. Viszont olykor kemény árat kell fizetnünk az álmainkért. A kisebb maffiacsaládok vezetői megijedtek, ezért vérdíjat tűztek ki a fejemre. Mert már nem másokra, hanem rájuk vadásztam. A hatalomra jutásom ára az apám élete volt. Kivégezték. A darabjait pedig elküldték nekem. Azt hitték, megriadok. Viszont azzal nem számoltak, hogy ezzel csak még jobban feltüzelnek. Mindenkit megöltem, aki benne volt. Átvettem a hatalmat, szövetségeseket és alattvalókat gyűjtöttem magam köré, miközben az ő fejük karóra tűzve rohadt a házam udvarán. Így apám halálával senkim sem maradt. Nincs gyenge pontom. A hatalmon kívül nincs semmi, amit elvehetnének tőlem…

– A Gallagher és a D’Angelo lány esküvője. – Vincenzo szólal meg először. – Ez nem csupán frigy, hanem egy kibaszott erős szövetség is egyben. És ha létrejön, ha a két család összeolvad, erősebbek lesznek, mint bármikor. Ez veszélyes mindannyiunkra.

A többiek bólintanak, elégedetlen morgás fut végig a szobában.

– Azt javaslom – Seamus vág közbe –, kössünk velük alkut. Jobb egy erős szövetség része lenni, mint kockáztatni a teljes pusztulást.

A szavai lágyak, de én hallom bennük a gyávaságot. A hajlongást. Én nem hajlok meg senki előtt!

– Nem – vágom rá keményen. – Nem fogok osztozni! Nem fogom elviselni, hogy a Gallagherek és a D’Angelók az asztalomról falatozzanak, miközben az én embereim csak a morzsákat kapják.

A tanács tagjai zúgolódni kezdenek, néhányan a fejüket csóválják.

– Ha ez a házasság létrejön, akkor két erős család összeolvad. Kurva sok pénzük lesz, embereik, területük… – Vincenzo a fejét rázza. – Nem lesz senki, aki megállítsa őket. Szerintem nyírjuk ki őket az esküvőn!

– Donovan! Ez merész húzás. – Seamus idegesen közbevág. – Ha megtámadod őket az esküvőn, azzal minden család ellened fordulhat. Vérbosszú lesz a vége.

Mindenki Seamusre néz.

Elmosolyodom. Hidegen, veszélyesen.

– És mit gondolsz, mit üzen, ha mindenki megtudja, hogy Kane soha nem osztozik? Hogy Kane soha nem hajol meg? Hogy Kane úgy veszi el, amit akar, hogy közben mindenki a földre borul előtte?

Csend. Látom a szemükben a félelmet, ugyanakkor ott csillog bennük valami más is. A tisztelet. És a mohóság…

– A taktika egyszerű. Először beszélek Gallagherrel. Ajánlatot teszek neki. Mindenki hallani fogja, hogy megpróbáltam békésen megoldani. És mikor nemet mond… – szünetet tartok – …példát statuálok. Ott, az oltárnál.

Felzúdulás. Többen felállnak, tiltakoznak. De én nem engedek. Az asztalra csapok, és végre csend lesz.

– Én vagyok a főnök. Az én szavam a törvény. Ez az esküvő nem jön létre.

A szavaim után a Tanács tagjai nyugtalankodva néznek egymásra. Az öregek összesúgnak.

– Donovan, gondold át! – Seamus természetesen most is megpróbál diplomatikus lenni. – Egy ilyen merész húzás lavinát indíthat el. Ha megölöd Gallagher örökösét az esküvő napján, azzal nemcsak őket, hanem mindazokat is magadra haragítod, akik jelen lesznek. Politikusokat, üzletembereket, sőt, más családok szövetségeseit.

Rocco, aki eddig csak a háttérben hallgatott, előrelép. A tekintete hideg, a hangja mély, mint a mennydörgés.

– A főnök tudja, mit csinál. Ti is tudjátok, hogy a félelem erősebb bármilyen alkunál. Ha Donovan azt mondja, az esküvő vérben úszik, akkor vérben úszik. Mindenki tudni fogja, hogy nincs nála erősebb.

Az öreg Vincenzo pöfékelve kér szót magának.

– Ez nem egyszerű leszámolás! Ez háború!

– Háború. – Kényelmesen hátradőlök a székemen. – De olyan háború, amit mi irányítunk. Ti féltek attól, hogy ellenségeket szerzünk. Én viszont azt látom, hogy olyan birodalmat építhetünk, hogy a világ térdre rogy előttünk. Hogy a Kane név nemcsak a hatalom, hanem a rettegés szinonimája lesz.

Néhányan lehajtják a fejüket, mások csendben bólintanak. Tudják, hogy igazam van. Seamus végül elhallgat. A tekintetében félelem csillan, de már nem próbál ellenkezni.

– Donovan Kane… te bátor vagy. – Vincenzo gonoszul elmosolyodik. – De ha igazán biztosra akarsz menni, akkor nemcsak Gallagher fiát ölöd meg, hanem a D’Angelo lányt is, aki továbbviszi az apja örökségét. Miért ne ölnénk meg mindkettőt? Intézzük el őket, így mindkét család neve vérbe fullad.

Vincenzo szavai hallatán mindenki megfagy.

Lassan felemelem a poharam, kortyolok belőle, majd leteszem.

– Igazad van, Vincenzo. Nem lesz félmunka. Az oltárnál mindketten meghalnak. Gallagher örököse és a D’Angelo lány. És amikor a vérük a fehér márványra csorog, a világ tudni fogja, hogy nincs alku és nincs kegyelem.

Rocco bólint, a szeme sötéten izzik. A többiek, még ha némán is, de engednek az akaratomnak. Az én döntésem az ő törvényük. És a törvény ma este halálra ítélte Gallaghert és D’Angelót is…

– De… – Seamusre nézek – előtte beszélek Gallagherrel.

– Jó döntés. – Helyeselve bólogat.

– De nem azért, mert megmásítom a döntésemet, hanem azért, hogy a szemébe nézhessek, miután halálra ítéltem…

Az iroda ajtaja nehéz, régi tölgyből van, ami megnyikordul, ahogy kinyitom, és belépek az irodába. Gallagher ott ül az íróasztal mögött, előtte whisky, szivarfüst száll fel a félhomályban. Tiszta keresztapa… Csakhogy Gallagher nem egy keresztapa! Ő egy jelentéktelen senki, aki az apja halála után hadvezér akar lenni. Na de, mint tudjuk, a hadvezérek nem születnek, hanem azzá válnak.

A szeme résnyire szűkül, ahogy meglát.

– Donovan Kane. – Gúnyosan suttogja a nevem, miközben elmosolyodik. – Hallottam már rólad.

Lassan előrelépek, minden mozdulatom kimért. Nem ülök le rögtön, inkább végigmérem a helyiséget, őt, a kezét, a szemét, majd megállok pontosan előtte, és megtámaszkodom a szék háttámláján.

– Az jó, mert akkor tudod, ki vagyok, ahogy azt is tudod, mit hozok magammal.

– A Kaszás. – Vigyorogva bólint. – Az emberek beszélnek.

Kihúzom a széket, majd egy hanyag mozdulattal leülök vele szemben.

– Az emberek azért beszélnek, mert tudják, hogy amit én ígérek, azt mindig betartom.

Egy pillanatra csend ereszkedik közénk.

– Azért jöttem, hogy ajánlatot tegyek.

Felemeli a poharát, és lassan kortyol belőle.

– Hallgatlak.

– Ha elveszed a D’Angelo lányt, két család köti össze a vagyonát, az embereit, a területeit.

– Olyat mondj, amit még nem tudok! – Elégedett mosoly ül azon a kibaszott arcán. De majd én letörlöm róla…

– Szóval ez a szövetség egyben célponttá is tesz titeket. Gyengévé váltok, mert mindenki más ellenetek fordul. Igazából már most is azok vagytok. – Összefonom a mellkasom előtt a karomat. – Van egy ajánlatom. A családjaidat a Kane név mellé állítod, én pedig garantálom, hogy senki sem ér hozzád. Az én embereim védelmeznek. A te birodalmad az enyémmel egyesül, és együtt olyan erővel bírunk majd, amit senki nem tör meg.

– Nekem nincs szükségem védelemre!

– Akkor máshogy fogalmazok! Lépj hátra! Add át, ami a tiéd. Cserébe életben maradsz.

Az arca eltorzul az ajánlatom hallatán. Nem is vártam, hogy a nyakamba borul, hogy milyen kegyes vagyok… Gallagher az a fajta férfi, aki soha nem engedett, mert azt hiszi, a hatalom csak az övé, hogy a világ szabályait rá szabták. Ideje valakinek felébreszteni ebből a rózsaszín álomvilágból…

– Nem félek tőled.

Azt már eddig is tudtam, hogy halott ember. Csak az időpont volt kérdés. Igazából kurvára nem akartam alkudozni vele. Minden csak álca. A terv része, hogy az öldöklésem ne legyen hiábavaló.

Gallagher lassan leteszi a poharat, és végre először komolyan néz rám.

– Tehát azt akarod, hogy mondjam vissza az esküvőt? Ahogy fogalmaztál, álljak félre? Hagyjam ott a lányt, aki, megjegyzem, a leggyönyörűbb hozomány, amit kaphattam. – Fölényesen elmosolyodik. A nevetségessége már szinte mulattat. Úgy ül előttem, mintha kezében tartaná a jövőt, pedig az igazság az, hogy a jövőjének már csak órái vannak hátra. – A családját, a szövetséget? És mindezt azért, hogy te jobban aludj?

Ezúttal én mosolyodom el. Kibaszott idióta…

– Nem, Gallagher. Azért, hogy te életben maradj.

A szemében először bizonytalanság villan, majd visszatér a dac, és megcsóválja a fejét.

– Te most fenyegetsz engem? A saját házamban? Nem gondolod, hogy ez merész húzás a részedről? Egy szavamba kerül, és a fejedet kitűzik egy karóra a házam elé.

Ezúttal ördögi mosoly ül az arcomra, ahogy elhúzom a zakómat, ami alól veszedelmesen kivillan a fényes és éles penge.

– Csinálhatjuk így is. Kifilézlek még azelőtt, mielőtt felsikoltanál, mint egy nő.

– Te beteg faszkalap! – Hirtelen feláll az asztala mögül. – A válaszom: nem. És most takarodj!

Én is felállok, ellentétben vele én ezt lassan teszem.

– Azt hallottam, okos ember vagy. De úgy fest, az emberek szeretnek fecsegni. Ugye tudod, hogy aláírtad a halálos ítéletedet?

Feszülten néz rám, de nem felel. A szemében ott van a félelem, amit el akar rejteni, én azonban látom. Sőt érzem. Végigsimítom a szék támláját, majd sarkon fordulok, és elindulok az ajtó felé. Ahogy elérem az ajtót, még egyszer hátrapillantok.

– Élvezd ki az esküvői előkészületeket, mert hamarabb véget érnek, mint gondolnád.

Ahogy kilépek az ajtón és elfordulok jobbra, valaki nekem ütközik. Valami illatos és csodálatos…

– Elnézést… – suttogja zavartan a szőke gyönyörűség, miközben felnéz rám. A szeme kék, mély, tiszta írisszel, benne félelem és valami más. Kíváncsiság.

– Vigyázz, merre jársz, szépségem! – A hangom kimért és csendes, miközben a vállát markolom. Tovább kellene mennem, ez lenne az észszerű, ez lenne a tiszta út. De én nem vagyok tiszta ember. Egy szempillantás alatt végignézek rajta, és egyből feltűnik a méregdrága gyűrű az ujján. Minden bizonnyal Valentina D’Angelo áll előttem, teljes tökéletességében. Úgy tűnik, a hírek igazak. Valóban gyönyörű…

– Engedjen el! – Szabadulni próbál.

– Nem szokásom elengedni azt, ami egyszer a markomba került. – Közelebb hajolok hozzá, a kezem ösztönösen felemelem, hogy megfogjam az állát, de végül nem teszem.

Valentina…

Ízlelgetem a nevét, miközben leeresztem a kezem. Egyetlen apró mozdulat is túl sokat árult volna el arról, amit már most akartam. Gallagher a célpont. Viszont azzal nem számoltam, micsoda kincsre bukkanok, ha idejövök. A vadász döntött. Ez a nő nem halhat meg, mert ez a nő az enyém lesz!

Dacos a tekintete. A haja aranyba hajló, a bőre fehér, az arca lángol a dühtől. Valentina D’Angelo túlságosan gyönyörű és értékes ahhoz, hogy egy olyan gyenge férfi kezére jusson, mint az, aki az imént megpróbált szembeszállni velem.

– Ha nem enged el, sikoltani fogok!

Gonosz mosolyra húzódik a szám, miközben közelebb hajolok hozzá. Annyira, hogy újra érezhessem az illatát.

– Szeretem, ha egy nő sikoltozik! – Elhúzódom tőle, közben még egyszer végignézek rajta. Törékeny, ugyanakkor buja idomai vannak. Formás mell, kerek csípő, de az arca tetszik a legjobban. Mert minden látszik rajta, amit látni akarok.

Valentina tekintete megkeményedik, mintha azt remélné, majd a büszkesége megvédi. És ez tetszik nekem. Mert ezt a prédát nagyon sokáig fogom üldözni, mielőtt megkapom. Mert a hideg, számító, gyilkos énem mögött valami megmozdult. Vágy. Mohó, elementáris birtoklási vágy. Az esküvőn nemcsak vér fog folyni, nemcsak bosszú lesz, hanem hódítás is. Tudom, hogy zavarba hoztam, ahogy azt is, hogy a jelenlétem visszavonhatatlanul betört a világába…

Kikerülöm, és elhaladok mellette, miközben a vállam súrolja az övét. Nem nézek vissza, nincs rá szükség. Tudom, hogy engem néz. Ahogy azt is tudom, nem fog tudni kiverni a fejéből. Ma eldőlt az ő sorsa is. Valentina nem csak a zsákmányom lesz.

Ő lesz a trófeám.

A játékom.

A megszállottságom…

Valentina

Úgy sietek ezen a folyosón, mintha üldöznének. Az a tervem, hogy átadom a kezemben lévő dossziét, és már itt sem vagyok. Apám rám bízta, azt mondta, hogy személyesen kell átadnom. Minden bizonnyal fontos, ha engem küldött. Vagy csak azt akarja, hogy többet legyek Cormac közelében… Miért pont én? Persze, tudom a választ. Azért, mert apám azt akarja, hogy mindig emlékezzek arra, ki irányítja az életemet. Mert ez az esküvő, ami felé rohanok, nem az én döntésem volt, hanem egy elrendezett frigy. Alku két család között. Én csak egy bábu vagyok ezen a sakktáblán. Hogy elfogadom-e? Nem! Soha! Gyűlölöm, hogy nőként ebben a világban a szavam semmit nem ér. Gyűlölöm, hogy egy olyan férfihoz kell hozzámennem, akit nem szeretek, akire talán soha nem is tudnék úgy nézni. És gyűlölöm, hogy mindez természetesnek számít. Anyára sem számíthatok. Ő tökéletes maffiafeleség. Elhallgat, és becsukja a szemét, amikor kell. Így egyetlen örökösként az én feladatom, hogy békét, hatalmat és szövetséget teremtsek a családjaink között.

Magamhoz szorítom a dossziét, amiben nem csak dokumentumok vannak.

Egy élet, amit nem én választottam.

Az esküvőm…

A frigy, amit apám elrendezett. Mindig így volt ez. Ő dönt, és nekem engedelmeskednem kell. Neki nem számít, hogy mit érzek. Számára egy dolog fontos. A hatalom. A béke. A szövetség.

De én… én emlékszem még akkor is, ha az apám makacsul ki akarta törölni ezeket az emlékeket.

Emlékszem az első szerelemre, a lopott pillanatokra, az érintésére, a mosolyára. Ő volt az első és egyetlen férfi, aki mellett úgy éreztem, szabad lehetek. Nem örökös, nem báb, nem egy maffiacsalád lánya… egyszerűen csak… egy szerelmes nő.

Amikor apám megtudta, hogy beleszerettem az egyik ellenséges család örökösébe, nem tűrte el az árulásomat. Nem alkudozott. Nem könyörült. Kíméletlenül megölette őt. Elvette tőlem az egyetlen férfit, akit valaha szerettem. Elvette tőlem a szívem egyik felét, amit soha nem kaptam vissza. Azóta minden, amit kapok, hideg és kegyetlen. Mint ez az esküvő is. Mert ez nem szövetség, hanem büntetés. Mert apám így akarja. Mert ő így döntött. Ezt érdemlem, amiért bűnbe estem.

És most… itt vagyok a Gallagher örökös házában. Ő lesz a férjem. Nem szerelemből, hanem kényszerből. A kezem remeg, de lenyelem a könnyeimet. Nem sírhatok. Nem engedhetem, hogy lássák, mennyire összetörtem. Bemegyek hozzá, eljátszom a szerepemet, ahogy mindig, majd elmegyek. Miközben legbelül újra és újra összetörik a szívem… A szívem, amit egyszer már megöltek.

Még pár lépés, és ott leszek az ajtónál. A dosszié majdnem kicsúszik a kezemből, de utánakapok. És mikor újra felnézek, nekiütközöm valami keménynek.

– Elnézést… – Felnézek az előttem álló férfira. Aki… veszedelmesen vonzó. Magas, erős, piszkosszőke haja szinte aranyként csillan a fényben. A szeme… az a jégkék tekintet egyenesen az enyémbe fúródik, és nem ereszt.

– Vigyázz, merre jársz, szépségem! – Még mindig a vállamat markolja, miközben kimondja ezt az egyszerű mondatot. De ahogy kimondta, mintha birtokba is vett volna vele. A levegő érezhetően megfagyott körülöttünk, mégis forrón éget a közelsége. Az illata erős, férfias… whisky, füst és valami veszélyes, amitől a gyomrom összerándul. Nem tudom, ki ő, de egyetlen pillanat elég, hogy rájöjjek, ez az ember veszélyesebb bárkinél, akivel eddig találkoztam. Egy olyan férfi áll előttem, akinek a jelenlétét nem lehet figyelmen kívül hagyni.

– Engedjen el! – Megpróbálok kiszabadulni erős markából, de nem ereszt. Meg akartam tartani a büszkeségemet, de a testem végül elárult. Mert megremegtem, amikor hozzám ért. És amikor a tekintetünk találkozott, úgy éreztem, belém lát, egészen a legmélyebb titkaimig.

– Nem szokásom elengedni azt, ami egyszer a markomba kerül. – Közelebb hajol hozzám. Veszélyesen és mámorítóan közel…

– Ha nem enged el, sikoltani fogok!

Ördögi mosolyra húzódik a szája.

– Szeretem, ha egy nő sikoltozik! – Elhúzódik tőlem, közben szemtelenül végignéz rajtam. Ha lehetne szemmel levetkőztetni…

Szó nélkül elsétál mellettem, közben a válla súrolja az enyémet. A vállam fölött hátrapillantok, ő nem fordul meg. Öles léptekkel eltűnik a folyosó végén, a sötétségben, ahonnan előmászott. Összeszorítom az állkapcsomat, közben veszek egy mély levegőt, és magamhoz ölelem a mappát. Ahogy a válla az enyémhez ért… olyan érzés volt, mint egy szikra a bőrömön. Egy jel. Egy üzenet, hogy visszajön értem. Nem tudom, miért érzem ezt, de attól tartok, mi ketten nem most találkoztunk utoljára…

Veszek egy újabb mély levegőt, mielőtt bemennék Cormachez. Tudom, nem lett volna szabad így reagálnom a közelségére, de az idegen férfi egyetlen pillantása úgy kúszott be a bőröm alá, akár a méreg. Még mindig a szívem heves dobbanását hallom, amikor becsukom magam mögött az ajtót. Cormac az íróasztala mögött ül. Megpróbál mosolyogni, de a szeme fáradt és ingerült.

– Hol voltál eddig? – kérdezi számonkérően, mintha számítana neki, hol voltam. Le se szarja. Tudom, milyen élet vár rám mellette. Olyan, amit egy nőnek sem kívánnék…

– Meghoztam, amit az apám küldött neked. – Az asztal elé lépek, és elécsúsztatom a dossziét. – Ki volt ez a férfi? – kérdezem csendesen és…kíváncsian.

– Egy kibaszott faszszopó, aki azt hitte, meghajlok előtte. – Megijeszt. Mert a hangjában és a tekintetében ott van a félelem, akármennyire próbálja is eltüntetni. – Gyere ide! – Nagyot nyelek, majd odamegyek hozzá. Ahogy mellé lépek, határozottan maga elé húz, majd a keze a szoknyám alá csúszik. – Azt ígértem, várok az esküvőig! – Belemarkol a fenekembe. – De nagy szükségem van most rád.

– Ki volt az a férfi?

– Donovan Kane… – Fújtatni kezd.

Hallottam már ezt a nevet…

– És mit akart?

Hirtelen feláll, majd végigsimít az arcomon, az alsó ajkamon.

– Tudod, min kellene törnöd azt a csinos kis buksid? – A hüvelykujját félig a számba nyomja. – Azon, hogy milyen mélyen a szádba kellene venned a farkam, hogy elfelejtsem azt a rohadékot.

Becsukom a szemem. Igyekszem visszafojtani a könnyeimet. Tudom, ez a pillanat is elérkezik majd. Amire én nem mondhatok nemet…

– Mert én csak erre tudok gondolni. Arra, hányféleképpen baszlak majd meg, ha végre a feleségem leszel. Mert ez lesz a dolgod. Várni engem. Nedves puncival…

Erőt veszek magamon, és ránézek. Egyenesen a szeme közé. Tudom, mi a dolgom, ahogy azt is, mire születtem. Kötelességeim vannak. Amiknek eleget teszek. De hogy közben mivé válok, az már más kérdés…

– Ne nézz így rám! – Felsóhajt. – Ha annyira tudni akarod, elárulom neked. Üzletet ajánlott, amivel békét köthettünk volna. De persze visszautasítottam. – Felnevet, majd visszaül a székére. – Nem fogok behódolni, sem neki, sem másnak!

– Nem félsz, hogy veszélyes? – kérdezem óvatosan.

Cormac még hangosabban felnevet.

– Nem, drágám. Ami igazán számít, az az esküvőnk. Ez az, ami biztosítja a jövőnket. A szövetség a két család között sokkal erősebb, mint bármilyen alku Kane-nel. Ha együtt állunk az oltár elé, semmi sem árthat nekünk, miután a családjaink egyesülnek.

Olyan magabiztosan mondja, mintha tényleg elhinné. Mintha egyetlen szertartás elég lenne ahhoz, hogy távol tartsa azt a sötétséget, amit az imént láttam Donovan Kane szemében.