A borítón az ógyallai (ma: Hurbanovo, Szlovákia) Csillagvizsgáló és Meteorológiai, Geofizika Intézet (1903) látható.

Forrás: Fortepan / Magyar Földrajzi Múzeum / Erdélyi Mór cége

Az intézetet Konkoly-Thege Miklós alapította 1871-ben Közép-Európa első obszervatóriumaként. Két Ógyallán használt távcsövet az első világháború után Budapestre menekítettek, és az 1922–1929 között épült Svábhegyi Csillagvizsgálóban helyeztek el.

Közép-európai horizontok

A Közép-Európa Kutatóintézet évkönyve I.

Szerkesztette

Balogh Róbert – Zahorán Csaba

Budapest, 2023

Szerzők

Balogh Robert, Bereczki Zoltán, Borbély Sándor, Bottlik Zsolt, Demmel József, Hatos Pál, Alica Kurhajcová, Szeghy-Gayer Veronika, Trádler Henrietta, Zahorán Csaba

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Varga Zoltán

Olvasószerkesztő: Stirling Zsófia Zita és Fülöp Éva

Korrektor: Resofszki Ágnes

Tördelőszerkesztő és borítóterv: Stubnya Tibor

ISBN 978-963-531-924-4 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-925-1 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-926-8 (ePub)

© A szerkesztők, 2023

© A szerzők, 2023

© A kiadó, 2023

Minden jog védve.

Tartalom

Hatos Pál – Balogh Róbert – Zahorán Csaba: Előszó

I. rész: Város és identitás

Hatos Pál: A város mint metafora

Felhasznált irodalom

Zahorán Csaba: „Idegen rabságban” – Az erdélyi városok két világháború közötti átalakulása magyar szemmel

Bevezetés: egy diskurzus születése

A megvizsgált szövegek

Változás és változatlanság

Szerepcserék

Ambivalens modernizáció

A terjeszkedő Kelet

Konklúzió

Felhasznált irodalom

Bottlik Zsolt: Megosztott városkép? – Etnikai szegregáció Bosznia-Hercegovinában – a mostari eset

Bevezetés

Célok, módszerek, fogalmak

Mostar multietnikus jellegének történeti keretei

A modern nemzet kialakulásának sajátosságai Bosznia-Hercegovinában – 19–20. század

A háború hatásai Mostarban

A város mai funkcionális szerkezete

Mostar: a multietnikus hercegovinai város?

Kitekintés

Felhasznált irodalom

Szeghy-Gayer Veronika: Emlékezetpolitika és Márai-projekt a posztszocialista Kassán

Bevezető

Terminológiai és módszertani keretek

Kassa a viharos 20. században

Kassa az egymással versengő magyar és szlovák kollektív emlékezetben

A lokális identitás kialakítása 1989 után

„Kassa Franz Kafkája”

Összegzés

Felhasznált irodalom

Internetes hivatkozások

Bereczki Zoltán: Space Syntax: konfiguráció a várostörténetben

A tér társadalmi logikája

Space Syntax a történeti kutatásokban

Konklúzió: urbánus gráfok a társadalomtudomány és a történelem felől nézve

Felhasznált irodalom

II. rész: Felső-Magyarország/Szlovákia

Alica Kurhajcová: A monarchiából a köztársaságba – A hatalom szimbolikus megragadása a Zólyom vármegyei városokban az emlékművek tükrében

Emlékművek mint emlékezethelyek

Labanc és kuruc hagyomány 1918 előtt

A múlt kérdése a monarchia összeomlása utáni első években

Kiknek emeltek emlékműveket a Csehszlovák Köztársaság első évtizedében?

Irodalomjegyzék

Felhasznált irodalom

Levéltári hivatkozások

Egyéb források

Internetes hivatkozások

Demmel József: A csillagász és a törzsfőnökök – Milan Rastislav Štefánik utolsó konfliktusa Magyarországon

Egy incidens története

Ami Magyarországon történt

Ami Felső-Magyarországon történt

Ami Bazinban történt

Ami a fejekben történt

Transzgenerációs sebek, saját tapasztalatok: Milan Rastislav Štefánik

Az árvai Góliát: Szmrecsányi György

Csomagok a vasútról

Következtetések

Irodalomjegyzék

Felhasznált irodalom és kiadott források

Felhasznált napi- és hetilapok

Levéltári hivatkozások

Internetes hivatkozások

Demmel József: Egy szlovák gavallér az európai politikában – (Michal Kšiňan: Milan Rastislav Štefánik. Muž, ktorý sa rozprával s hviezdami. Bratislava, Slovart, 2021. 380 oldal)

Felhasznált irodalom

Trádler Henrietta: Mikrotörténelem és életrajz – (Szeghy-Gayer Veronika: Tost László, Kassa polgármestere. Kassa, Kassai Magyarok Fóruma, 2022.)

Felhasznált irodalom

III. rész: Táj és ember

Borbély Sándor: Informalitás, gazdasági stratégiák és lokális tájhasználati gyakorlatok

A vizsgálat helyszíne (regionális és lokális kontextusok)

A vizsgálat fogalmi-elméleti keretei

Lokális társadalmi csoportok és erőforráskezelési stratégiák

Felhasznált irodalom

Balogh Róbert: Növekedés, tudomány és erdészeti politika az antropocénben: a magyarországi nyárfatermesztési program esete, 1945−1975

Fenntartható növekedés az erdőkben – egy modell és intézményi háttere

A biológiai homogenizáció és a transznacionális tudomány a hidegháború idején: a nyárfarák esete

A magyarországi nyárfaprogram ökológiai hatásai kortárs és későbbi vizsgálatok tükrében

Összegzés

Irodalomjegyzék

Felhasznált irodalom

Levéltári hivatkozások

Balogh Róbert: Egy kelet-közép-európai antikommunista és antinacionalista történész gondolatai az éghajlat narratíváiról – (Lucian Boia: Ember és klíma. Elméletek, forgatókönyvek, pszichózisok. Ford. Rostás-Péter István. Kolozsvár, Koinónia, 2020.)

Felhasznált irodalom

Előszó

Az úgynevezett Közép-Európa-gondolatnak az első világháború után, majd az 1960-as évektől kezdve ismét nagy reneszánsza volt nemcsak Magyarországon, Lengyelországban, Szlovákiában vagy Csehországban, hanem nyugat-európai, sőt amerikai egyetemeken is. Az 1960–80-as években nagy formátumú gondolkodók egész sora, így a magyar Bibó István, Konrád György és Szűcs Jenő, a szerb Danilo Kiš, az olasz Claudio Magris, a litván-lengyel Czesław Miłosz vagy a cseh Milan Kundera és Jan Patočka által felvázolt, különböző kiindulásból felrajzolt, mégis egymással csodálatosan konvergáló Közép-Európa-konstrukciók mintegy ideáltípusai lettek az európaiságnak, a nemzetek közötti kiengesztelődésnek, a totalitarizmusok végső bukásában makacsul hívő demokrata magatartás követelményének és mindezek kvintesszenciájának, a föderalizmusnak. Ám a közép- és kelet-európai kommunista rezsimek bukása, a berlini fal leomlása, a Szovjetunió felbomlása felett érzett öröm nem hozta el a Közép-Európa-álmok óhajtott és remélt beteljesülését. A délszláv háborúk megkímélték ugyan a régiót – az újra puskaporossá vált Balkán pacifikációja után az érdeklődés alábbhagyott, egy kicsit elfelejtették kontinensünk e részét, mert a politikacsinálók és az elemzők figyelmét integrációs kérdések – a NATO, illetve az Európai Unió bővítése – kötötték le elsősorban, Közép-Európa eszméjének egyetlen kézzelfogható s viszonylag gyengén intézményesült eredménye lett, a V4, az úgynevezett visegrádi együttműködés. Azóta a történelem ege újra beborult – Közép-Európa értelmiségi álma, akárcsak a hozzá fűzött hajdani optimista várakozások régi és új, nagyon is valóságos szorongásoknak adták át helyüket.

Lehet, hogy mindez abból is fakad, hogy továbbra is kevéssé ismerjük egymást – a bezárkózás a nemzeti hagyományba kézenfekvő megoldás válságok idején. Ám a közös sors – elsősorban a több évtizedes totalitarizmus és a vele szembeni változatos társadalmi ellenállás tapasztalatai, a táj fenyegetettsége, a hatalmas szimbolikus értékkel felruházott természeti környezet törékenysége, így különösen Csernobil tragédiája – arra kell, hogy sarkalljon bennünket, hogy újra és újra megkíséreljük a kilépést ismeretelméleti komfortzónánk szűkös köreiből. A Közép-Európa Kutatóintézet 2019 tavaszán alakult meg a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Eötvös József Kutatóközpontján belül. A Hatos Pál által vezetett, kis létszámú intézet elsődleges célja az, hogy – amint az küldetésnyilatkozatunkban is szerepel – a közép-európai államok és nemzetek közös történelmi és kulturális örökségének, politikai hagyományainak és jövőbeni együttműködési lehetőségeinek multidiszciplináris vizsgálatának a fóruma legyen. Fő kutatási irányaink közé tartozik Közép-Európa összefonódó történelme, a nemzeti mozgalmak, valamint a politikai fordulatok eszme-, mikro- és kultúrtörténeti megközelítésben, a nemzet- és államépítés vizsgálata és a környezettörténet. Ezekkel a kérdéskörökkel már több intézeti kiadványunk is foglalkozott: 2021 óta jelenik meg az angol nyelvű Central European Horizons e-folyóirat, amelynek első két száma Közép-Európa városainak etnikai sokszínűségét és a politikai rezsimek közti kapcsolatot világította meg, 2022-ben pedig a Ludovika Egyetemi Kiadó gondozásában, a Trianon 100, MTA – Lendület Kutatócsoporttal együttműködve napvilágot látott a történelmi Magyarország felbomlásának idején keletkezett átmeneti államalakulatokat bemutató Kérészállamok[1] című tanulmánykötet. Az egyes kutatók továbbá rendszeresen publikálnak az NKE kiadványaiban (Ludovika Magazin és Horizontok blog), különféle szakmai és népszerűsítő folyóiratokban, de szakértői és oktatói munkát is végeznek, illetve nemzetközi és hazai konferenciákon vesznek részt.

Évkönyvünk alapvetően az intézetünkben folyó munka bemutatására tesz kísérletet, tevékenységünk egyfajta keresztmetszetét adva. Így kapott helyet a kötetben több olyan írás, amelyek korábban még csak angol nyelven jelentek meg a Central European Horizons várostörténeti blokkjaiban, ösztöndíjas kutatóink és partnereink tanulmányai, valamint több, releváns munkákat bemutató recenzió is. Szerkezetét tekintve a kiadvány három részből áll: az első fókusza várostörténeti, a másodiké regionális, míg a harmadikban a táj és az ember kölcsönhatásait vizsgáló írások olvashatók.

A Város és identitás részt Hatos Pál, a Közép-Európa Kutatóintézet vezetőjének tanulmánya, A város mint metafora nyitja. A szerző a városokat, az urbanitást az ókortól a modern korig övező diskurzusokba kalauzol, felvillantva néhány toposzt e gazdag és egyre bővülő szöveguniverzumból. Ebből kiindulva teszi fel azt a kérdést, hogy a középkor óta modellként szolgáló „nyugati” város tapasztalatai mennyire érvényesek Közép-Európára, illetve régiónk urbánus világa és öröksége mennyire tarthatna igényt nagyobb figyelemre különlegessége okán. Zahorán Csaba, intézetünk munkatársának írása („Idegen rabságban” – Az erdélyi városok két világháború közötti átalakulása magyar szemmel) ugyancsak a várossal kapcsolatos diskurzusokat boncolgatja. A tanulmány azt mutatja be, hogy a történelmi Magyarország felbomlása és a második bécsi döntés közötti bő két évtizedben milyen módon írtak az új helyzetet elsősorban magyar identitásuk szűrőjén keresztül szemlélő szerzők a Romániához került városok fokozatos átalakulásáról, hogyan értékelték az impériumváltás óta zajló különféle folyamatokat – a lakosság összetételének módosulásától a modernizációig. Bottlik Zsolt Megosztott városkép? Etnikai szegregáció Bosznia-Hercegovinában – A mostari eset című dolgozata a szűkebben vett Közép-Európa határain túlra, Bosznia-Hercegovina második legnagyobb városába vezeti az olvasót. Bottlik – a szerteágazó történeti és földrajzi kontextus ismertetése után – Mostart keresztül-kasul bejárva elemzi azokat a jelenségeket és folyamatokat, amelyek a délszláv háborút követő időszakban játszódtak le a városban, és nagymértékben kihatottak a település aktuális szerkezetére és lakóinak életére egyaránt. Intézetünk volt munkatársa, Szeghy-Gayer Veronika Emlékezetpolitika és Márai-projekt a posztszocialista Kassán című tanulmányában a helyi identitás összefüggéseibe, illetve a városvezetés 1989 utáni emlékezetpolitikájába enged bepillantást. Írásában azt elemzi, hogy a kelet-szlovákiai nagyváros miért, mikor és hogyan integrálta kulturális örökségébe világhírű szülötte, a magyar Márai Sándor emlékezetét. Évkönyvünk várostörténeti blokkját Bereczki Zoltán Space Syntax: konfiguráció a várostörténetben című elemzése zárja, amely egy, az urbanisták által használt módszer történettudományi lehetőségeit mutatja be. A szerző az egykori Osztrák–Magyar Monarchia három városát – Miskolc, Kassa és Szabadka – magában foglaló kutatás nyomán vonja le következtetéseit.

Az évkönyv második része a Felső-Magyarország/Szlovákia címet viseli. Az itt közölt írások a történelmi Magyarország északi régiójáról, illetve a terület Csehszlovákia keretei között folytatódó, két világháború közötti történetéről szólnak. A térség szlovák többségű, de jelentős magyar, német, zsidó, roma és más közösségeknek is otthont adott a 19–20. században. Alica Kurhajcová immár sok éve kutatja az egykori Zólyom vármegye városait azzal a céllal, hogy feltárja a szimbolikus városi terek és a politikai fordulatok közötti kapcsolat jelentőségét, s egyben új, helyi perspektívából mutassa be a 19. századi és a 20. század eleji nemzetiesítő politika hatásait. Az A monarchiából a köztársaságba. A hatalom szimbolikus megragadása a Zólyom vármegyei városokban az emlékművek tükrében című tanulmányában rámutat, hogy mind a Magyar Királyság, mind Csehszlovákia megpróbálta kihasználni az emlékművek politikai vonzerejét, és egyaránt hatalmi eszközként tekintettek a felállításukra. A következő két írást Demmel József, intézetünk munkatársa jegyzi. Az A csillagász és a törzsfőnökök. Milan Rastislav Štefánik utolsó konfliktusa Magyarországon – ahogy a címe is utal rá – az egyik legfordulatosabb életpályát befutó szlovák történelmi személyiség portréját egészíti ki egy érdekes adalékkal. A vasúti kocsiban lezajlott, önmagában banális, de kis híján párbajhoz vezető szóváltás ugyanis jócskán túlmutat a szereplőkön, és sokat elmond a korabeli Magyarország nemzetiségpolitikai viszonyairól. Demmel az Egy szlovák gavallér az európai politikában című recenziójával is közelebb hozza Štefánikot – Michal Kšiňan szlovák történész róla írt életrajzát – A férfi, aki a csillagokkal társalgott – ismertetve. Kšiňan alapvetően hús-vér emberként közelített a szlovák nemzeti hőssé vált csillagász-politikushoz, lehántva róla a halála óta rárakodott mítoszok és ellenmítoszok rétegeit. Szeghy-Gayer Veronika Tost Lászlóról publikált, azóta szlovák nyelven is megjelent kötetét intézetünk ösztöndíjas kutatója, Trádler Henrietta mutatja be, főként a munka mikrotörténeti szemléletű elemzéseit, valamint az életrajzírás és a családtörténet-írás egyidejű jelenlétét értékelve. A kötet rendkívül jó példája annak, miként lehet egy helyi közéletben fontos szerepet kapó, a közvélemény számára mégis csak felületesen ismert tragikus sorsú egyént háromdimenzióssá formálni, úgy, hogy a végeredmény a népszerűsítő ismeretterjesztés és a szaktörténészi beszédmód határán egyensúlyozzon.

Az évkönyv harmadik szerkezeti egysége a Táj és ember címet viseli, és a környezeti válsággal kapcsolatos eddigi eredményeink néhány fontos darabját tartalmazza. Intézetünk ösztöndíjas kutatója, Borbély Sándor Informalitás, gazdasági stratégiák és lokális tájhasználati gyakorlatok című tanulmánya a tájhasználat változásának társadalmi kereteivel foglalkozik egy határ menti vizsgálati terepen – az Oroszország Ukrajna elleni háborúja miatt a korábbinál jóval több figyelmet kapó régióban –, a Tiszaháton végzett kutatás alapján. A vizsgálat a környezetszennyezés, valamint az ártéri legelők felhagyása és az erdőterületek pusztulása mögött az akkori helyi lakosság azon törekvéseit találta, hogy alkalmazkodjon a posztszocialista gazdasági viszonyokhoz és a gyenge államisághoz. A szerző a Tisza-völgyének állapota szempontjából fontos új tudáselemeket hoz a köztudatba egy olyan időpillanatban, amikor a térség etnikai térképét alapvetően rendezik át a háborús menekülthullámok. Balogh Róbert, intézetünk munkatársa a nyárfafajták elterjesztésére irányuló magyarországi törekvések és ezek tágabb erdészetpolitikai kontextusa nyomán az antropocén korszak és az államszocializmus kapcsolatának három aspektusára hívja fel a figyelmet Növekedés, tudomány és erdészeti politika az antropocénben: a magyarországi nyárfatermesztési program esete, 1945−1975 című munkájában. Előbb megtudhatjuk, miként mutatkozott meg a hidegháborús intézményrendszer keretei között a gazdasági növekedés és a természeti erőforrások kapcsolata. A tanulmány második részében a növényi betegségekre, majd a nyárfatelepítés hosszú távú ökológiai hatásaira vonatkozó tudás korlátaira kerül a hangsúly. Évkönyvünk utolsó írását, Balogh Róbert Egy kelet-közép-európai antikommunista és antinacionalista történész gondolatai az éghajlat narratíváiról című, Lucian Boia magyar nyelven Kolozsváron megjelent kötetének (Ember és klíma. Elméletek, forgatókönyvek, pszichózisok) ismertetését két megfontolás miatt is fontosnak tartottuk. Egyfelől lényeges gondolatokat tartalmaz a környezeti válságtudat történetiségére vonatkozóan, másrészt az országosan ismert, széles olvasótáborral rendelkező történészek közül Közép-Európában a klímaváltozásra kevesen (például még Roman Holec) reagáltak külön monográfiával, Boia tehát ezen a területen is úttörőnek számít.

Hatos Pál – Balogh Róbert – Zahorán Csaba

I. rész

Város és identitás

A képen: sorozottak eskütétele Marosvásárhely főterén, 1940. január.

Forrás: azopan.ro, László Csaba Levente

Hatos Pál[2]

A város mint metafora

A híres bécsi kritikus, Karl Kraus szerint a metafora az emberi világ mértéke.[3] (Sokat idézett bon-mot-ja szerint a századfordulós monarchia fővárosa a világvége laboratóriuma volt – ha a két világháború örökségének távlatából tekintjük, igazán nagyot, sajnos, nem tévedett.)[4] Tény, hogy a város fogalmáról kielégítő történeti meghatározást adni lehetetlenség, ám a városokról szóló diskurzusok időbeli változásai gazdagon illusztrálják a város mint képzet állandó jelenlétét és metaforikus erejét az európai történelemben. (Ugyanígy nehéz megállapítani, miben is áll a vidék vidék mivolta. Egy bizonyos: város nélkül nincs vidék, ahogy vidék nélkül aligha létezhet város.)[5] Már Arisztotelész is úgy gondolta, hogy a kisebb szükségközösségek, mint a háznép, falu a városállamban érik el szintézisüket: az „önmagukban való elegendőséget”, azaz az autarkiát.[6] A város mint metafora tehát elsődlegesen politikai, mi más is lehetne, a politika szó is a város fogalmából eredeztethető, sőt igazából az állam is.

A város kérdése Arisztotelész óta kitüntetetten a politikai filozófia kérdése is, ám a racionális bölcseleti megfontolásokon túl mitikus képzetek is bőven tapadnak hozzá – s ezek toposzai jól mutatják a városról szóló képzetek sokoldalúságát. A városokról szóló középkori krónikák és koraújkori leírások visszatérő eleme a város régiségének, csodás eredetének, ősi alapításának kiemelése, a város nemessége, a falak, bástyák, tornyok jelképezte ereje, illetve lakóinak kiváló fizikai és lelki tulajdonságai, mint szorgalmuk és büszkeségük vagy a nők csinossága, a férfiak leleményessége és/vagy bátorsága.[7] A felvilágosodás századában kibontakozó modernitás is alkotott toposzokat a városról, ezek között a legismertebbek azok, amelyeket Carl E. Schorske egy tömörségében is pompás tanulmányában felsorolt, amelyben a várost mint metaforát vizsgálta az elmúlt kétszáz év európai eszmetörténetében.[8] Schorske a várost mint erényt és romlást, illetve mint a jón és rosszon túli modern egzisztenciát vette számba. Értelmezésében Voltaire (és részben Adam Smith) nyomán kelt életre a város mint az erény szimbóluma és lehetősége a felvilágosodás optimizmusában, amely az ipart mint indusztriát (azaz „iparkodást”) értékelte magasra. A város ugyanakkor – különösen Voltaire-nél – a gazdagok gyönyör- és kielégüléskeresésének elsődleges színtere, s ekként az emberi nem előrehaladását és harmóniájának kibontakozását is elősegíti, hiszen a luxus változatos és költséges életformái és folyton növekvő igényei folyamatosan munkát adnak a kézművesek és kereskedők tömegeinek.

Az ipari forradalom és a nagyvárosok létrejötte azonban a felvilágosodás egy másik, pesszimistább hagyományának biztosít nagyobb helyet: a bűnös város toposzának. Ebben a jelentésben a városi fejlődés a természet és az emberi nem primordiális közösségének szétforgácsolását indítja el, az ismerős terek és tájak lerombolásához vezet, s mindezt a profit, a „mammon” hajhászásának alantas ösztönzésére. A bűnös város oly elterjedt gondolata egyben a modern, 19. századi ember kiábrándulását, megcsalatott reményeit és az ebből eredő hasadt tudatát is kifejezi. Az utak, hidak, vasutak és ipari épületek hívták létre a modern funkcionális építészetet, a technika és az újítás szentélyeit; a nagyvárosi polgár otthona, a sivár bérpaloták azonban autentikus stílust nem nyertek, eklektikus mivoltukban csak történelmi díszletek, az „emberközeli” múlt elveszett édenének illuzórikus dokumentumai, vagy éppen, mint Walter Benjamin marxista kritikájában, az áruként való megjelenés előtti tétovázás, a felébredés előtti közvetlen álmok maradványai.[9] A modern időkre oly jellemző nosztalgia sokszólamú diskurzusából kihallatszó ressentiment úgy láttatja, hogy a nagyvárosok méretük, kiterjedésük révén is az elidegenedés és a nyugtalanság helyei. A nagyváros monumentális díszletei mögül kiveszett a középkori és a koraújkori szerves fejlődés átlátható és követhető ritmusú munkamegosztása, ismerős és otthonos urbanitása, eltűnt a középkori városgazdaság „kicsiny képe”, azé a városé, amely még szinte „észrevétlen nő ki a föld kebeléből”, és „szelíden” válik le a földesúr „testéről”, s amelynek szokásszerűségében „a közösség minden cél nélkül, a közeli együttélés alapján szabályozta önmagát”.[10] A par excellence modern várost viszont a régi századfordulót megelőző évtizedek korszaka hozta el, a várost, amely túl van jón és rosszon, és – tegyük hozzá Schorske leírásához – túl van mítoszon és történelmen. A felvilágosodás városa a középkor sötétségéből bontakozott ki, s képe a rózsás jövendőbe tekintett; a „bűnös város” viszont visszamutatott az időben, mivel metaforája a természet és ember eredeti harmóniájának vagy a középkor univerzális értékrendjének, de mindenképpen egy tételezett aranykornak az elárulását beszéli el. Szemben a városnak e két, etikailag motivált képével, amely időbeli struktúrák folyamatába illeszthető, az új, a jón és rosszon túli metropolisz nietzschei ihletésű képzete félrelöki a progresszió és a regresszió morális síkon megfogalmazott dilemmáját. Nem egy meghatározott időbeli helyzetben, nem a múlt és a jövő között helyezkedik el, hanem az „itt és most” örök ideiglenességében. Lényege az áttűnés, az átmenet vagy éppen a válság, krízis állandósága, s ezzel párhuzamosan a történelem „terhének” elutasítása. A közvilágítás és a villamosítás ebben az értelemben a város éjjeli arcának ad sugárzást: az éjjeli fények dicsérete, a folytonos mámor, az est állapota, amely a kalandban és a kiszámíthatatlanságban, sőt a veszélyben lelt gyönyör urbánus léthez kötött auráját jeleníti meg, messze van már a 18. század városának napvilág mellett tevékenykedő szorgalmától.[11] Az éjszakai élet, az izgatottság, a mámor mellett a sötétség másik arcát is hangsúlyozza, a nyomor és a marginális lét esztétikus felfogása a nagyvárosi létet mint sajátos modern egzisztenciát emeli fel, függetlenül attól, hogy társul-e hozzá – mint Gorkijnál vagy Rilkénél – társadalmi utópia és szociális elkötelezettség.[12] Ebben a sajátos, jón és rosszon túli létezésmódban, amelynek saját színe az éjszaka, a modern én térbeli kiterjedése is összetöpörödik, ahogy a fiatal Henry James rajzolja saját maga és London portréját 1876-ban: „személytelen, sötét lyuk a hatalmas és általános feketeségben”.[13]

A város mint szervezett tér azonban egyetlen előbb felsorolt értelemben sem az elsődleges valóságok metaforája, hiába hívnak időnként egyes humanista gondolkodók az „organikus városhoz” való visszatérésre.[14] A teremtés elbeszélése az emberi kezdetet a kertbe helyezte, az üdvösség viszont már a „mennyei Jeruzsálem” terein teljesül be, ahol „többé sosem lesz éjszaka”, s amelynek „nincs szüksége a napra, sem a holdra, hogy világítsanak benne; mert az Isten dicsősége megvilágosította azt, és annak szövétneke a Bárány” (Jel 21, 23, 25). A város bibliai képe a zsidó–keresztény hagyomány üdvtörténeti látásmódjának megnyilvánulása, ahol a parúszia nem a kezdetek helyreállítását jelenti, hanem Isten üdvtörténeti tervének teljes kibontását. Ha már a „szent város” archaikus toposza sem az eredethez igazít vissza, még kevésbé az erény és munkálkodás képeivel vagy a romlás képzetével övezett város e világi metaforái, s legkevésbé a mesterséges, sőt virtuális terek megalkotásával az idő struktúráitól magát eloldó modern, illetve posztmodern város. Mindegyik konfliktusban áll a természet vagy a falusi élet és a primitív valóságok egyéb térbeli képeinek tudatlanként és/vagy romlatlanként, meghaladottnak vagy elpusztítottnak ábrázolt metaforáival, s csak kivételes esetben történik meg, hogy a város „az élet két nagy ellenlábasának”, a szellemi létezésnek és a természeti állapotnak magasabb egységébe hívna, mint Georg Simmel Firenzéje, ahol a „természet szellemmé vált, anélkül hogy feladta volna önmagát”.[15]

Talán éppen ezért, a másodlagosság s az épített környezet csináltságának magától adódó benyomásából adódóan is a városhoz fűződő képek és narratívák fokozottan alkalmasak a szakítás, a törés megjelenítésére, a múlt aszimmetrikus bemutatására, olyan látásra, amelyben a dolgok régi rendje elmúlt, s valami új, ígéretes vagy éppen bizonytalan forma magasodik a táj eltűnésre ítéltetett régi képe fölé. A hagyomány beérkezettségével szemben az ilyen, alapvetően dichotómiát hordozó képek mögött annak reménye és kívánatossága áll, hogy a jövő határozottan különbözzék a jelentől. De a másodlagos valóságok megjelenítéséből következően az sem véletlen, hogy a városhoz fűződő képzetekben a száműzetés és az elidegenedés s hozzá kapcsolódóan az idegen, a menekült, a hontalan képe, sőt mint Walter Benjamin Baudelaire-olvasatának kortárs kultusza is mutatja, a céltalan csatangoló, a flâneur tévelygő alakja is gyakran megjelenik, és vesz fel metaforikus pozíciókat, és ekként szolgálja a róluk szóló diskurzusban megnyilvánuló identitáskonstrukciók kifejezését.[16]

Amit előzőleg írtam, azt az urbánus képzetek nyugat-európai hagyományából idéztem, de akár gondolhatunk New Yorkra is, a „Metropolis” 20. századi amerikai megtestesülésére. Ez utóbbi város történeti fejlődésének összehasonlító vizsgálatával több európai város esetében kísérleteztek, egy úttörő szemléletű kortárs munkából például azt is megtudhatjuk, hogy az útmenti fák mit mesélnek a nők jogairól és munkaerőpiaci helyzetéről, szegénység és gazdagság térbeli szimbolizmusáról, s a jövőbe vetett hit társadalomtörténetéről Berlinben és New Yorkban, ez utóbbi ugyanis a berlini várostervezés „zöld” mintáját is követte.[17] A városhoz kötött modern képzeteknek tehát nem feltétlenül alkotják elsődleges kontextusát a nemzeti történelem narratívái, a New York és Budapest összehasonlító vizsgálatáról szóló monográfia szerzői harminc éve arra a következtetésre jutottak, hogy a városi politika és identitás konfliktusai New Yorkban kevésbé voltak a nemzeti elbeszéléseknek kiszolgáltatva, mint Budapesten.[18] Ha a város nem a szimbolikus politika elsődleges csatatere, akkor jobban látszik, miként lesz vagy nem lesz a város a társadalmi egyenlőtlenség leküzdésének és a kulturális és technikai innovációnak a kísérleti terepe.

Nagy kérdés, hogy vajon leírható-e a Baltikumtól az Adriáig és az Elbától az egykori Osztrák–Magyar Monarchia keleti határáig terjedő régió, tehát a tágabb értelemben vett közép- (és kelet-) európai város a fentebb idézett gondolati konstrukciókkal? Vagy a térség városai inkább egymással mutatnak közös urbanizációs történeti sajátosságokat – s leginkább múltjuk antagonisztikus szimbolikus öröksége szempontjából érdekesek? Miként ragadhatók meg társadalomtörténetileg és szimbolikus reprezentációk szintjén vagy éppen a környezetükhöz való viszonyukban? Melyek ezek a sajátosságok, milyen belső különbségeik vannak, és milyen különbségek léteznek az Európa „magrégiójának” tekintett nyugat-európai, illetve a többi, „perifériaként” leírt észak-, dél-, illetve kelet-európai urbanizációs fejlődésmodellek között? Kétségtelen, hogy Budapesthez, Prágához vagy éppen Bécshez erőteljes közös képek rendelhetőek, s kétségtelen, az is, hogy ezek a városok sokban osztják a nyugat-európai városfejlődés s az ehhez rendelt elbeszélések nem egy elemét – ám sokszor emlegetett fin de siècle kozmopolitizmusukra sötét árnyékként vetül ellentétük saját környezetük politikailag intsrumentalizált, s – legtöbbször konstruált – „tősgyökerességével”.[19] A „vörös Bécs” szembenállása a katolikus Ausztriával, a bűnös Budapest „idegensége”, amely megtagadta „ezeréves múltját”, és „sárba tiporta koronáját, nemzeti színeit” vagy éppen a német Prága ellentéte a „tiszta” cseh vidékkel, az urbanitást, az urbanizációt feszültebb fényben láttatja Európa középső felén, mint nyugati tájain. A modernizáció tagadhatatlanul együtt járt a politika etnicizálásával és ezzel párhuzamosan a nyelvi, vallási és nemzetiségi homogenizáció kikényszerítésével. Ám kérdés, hogy a múlt nyomai véglegesen eltüntethetők-e? Történeti-kritikai feldolgozásuk talán segítségül szolgálhat olyan lokális emlékezethelyek kialakításának, amelyek a jövő városát élhetővé teszik, és nem a társadalmi disztópiák prófétáit igazolják. A francia történész, Michel de Certeau szerint a 16. század óta „a város, mint tény fokozatosan várossá, mint koncepcióvá alakul”.[20] Ha ez így van, a városról szóló történeti gondolkodás továbbra is kimeríthetetlen – hiszen folyamatosan változik annak összefüggésrendszere, hogy milyen koncepció(ka)t fogalmazunk meg a városról. A kötetünk Város és identitás című részében közölt léptékgazdag kontextusokat és változatos módszertani készletet mozgósító, a különböző nemzeti és lokális forrásbázison nyugvó tanulmányok ezt a megállapítást helytállóvá teszik – s arra biztatnak, hogy évkönyvünk írásai nyomán újabb intellektuális kérdésfeltevések szülessenek közös hazánk, Közép-Európa értelmezéséhez.

Felhasznált irodalom

Arisztotelész: Politika. Ford. Szabó Miklós. Budapest, Gondolat, 1984. Online: https://mek.oszk.hu/04900/04966/04966.htm

Benjamin, Walter: Párizs, a XIX. század fővárosa. Ford. Széll Jenő. In Walter Benjamin: Kommentár és prófécia. Budapest, Gondolat, 1969. 75–94.

de Certeau, Michel: A cselekvés művészete. Séta a városban. Café Bábel, 18. (2009), 59. 15–26.

Deonna, Waldemar: La fiction dans l’Histoire ancienne de Genève et du Pays du Vaud. Genève, Kundig, 1929.

Dümpellman, Sonja: Seeing Trees. A History of Street Trees in New York City and Berlin. New Haven, Yale University Press, 2019. Online: https://doi.org/10.12987/
9780300240702

Hajnal István: Az újkor története. Budapest, Akadémiai Kiadó, 1988.

Hanák Péter: A Kert és a Műhely. Budapest, Gondolat, 1988.

Janik, Allan: Karl Kraus – Apocalyptic Satirist. The Post-War Crisis and the Rise of the Swastika. Central European History, 40. (2007), 1. 164–166. Online: https://doi.org/10.1017/s0008938907000428

Janik, Allan: Wittgenstein’s Vienna Revisited. London, Routledge, 2018. Online: https://doi.org/10.4324/9781351326162

Janik, Allan – Stephen Toulmin: Wittgenstein’s Vienna. New York, Simon and Schuster, 1973.

Kövér György: Van-e, volt-e vidéki történetírás? In Pap József – Tóth Árpád – Valuch Tibor (szerk.): Vidéki élet és vidéki társadalom Magyarországon. Budapest, Hajnal István Kör – Társadalomtörténeti Egyesület, 2016. 29–60.

Lukacs, John: Budapest, 1900. Budapest, Európa, 2014.

Mumford, Lewis: The City in History. New York, Harcourt, 1961.

Müllner András: Teknősbéka-sétáltatás. A város és a flâneur metaforája a hipertext-diskurzusban. Jelenkor, 47. (2004), 9. 924–931.

N. Kovács Tímea: Az éjszakai város. Jelenkor, 47. (2004), 9. 919–923.

Schorske, Carl E.: Fin-de-siècle Vienna. Politics and Culture. New York, Vintage Books, 1979.

Schorske, Carl E.: The Idea of the City in European Thought. Voltaire to Spengler. In Carl E. Schorske: Thinking with History. Princeton, Princeton University Press, 1998. 37–55.

Schorske, Carl E. – Thomas Bender: Afterword. Historical Perspectives and National Cultures. In Thomas Bender – Carl E. Schorske: Budapest and New York: Studies in Metropolitan Transformation, 1870–1930. New York, Russell Sage Foundation, 1994. 367–372

Simmel, Georg: Velence, Firenze, Róma. Budapest, Atlantisz, 1990.

Walkowitz, Judith R.: City of Dreadful Delight. Narratives of Sexual Danger in Late Victorian London. Chicago. University of Chicago Press, 1992. Online: https://doi.org/10.7208/chicago/9780226081014.001.0001

Wistrich, Robert S.: Laboratory for World Destruction. Germans and Jews in Central Europe. Lincoln, University of Nebraska Press, 2007. Online: https://doi.org/10.2307/j.ctt1djmgcz

Zahorán Csaba[21]

„Idegen rabságban”

Az erdélyi városok két világháború közötti átalakulása magyar szemmel

Bevezetés: egy diskurzus születése

Az Osztrák–Magyar Monarchia és vele együtt a történelmi Magyarország felbomlását szentesítő 1920. június 4-i trianoni békeszerződés megkötése után magyar részről továbbra is élénk figyelem irányult az elveszített területekre. Ez az érdeklődés egyaránt táplálkozott az elcsatolt régiókat kényszerűen elhagyó – elmenekült vagy áttelepült – magyarok százezreinek[22] kötődéseiből és a magyar kormányzat revizionista törekvéseiből. A régió új berendezkedéséhez való magyar viszonyulást – érthető módon – nagyban befolyásolták az érzelmek. A menekültek beszámolóit és panaszait, legkülönfélébb szervezeteik megnyilvánulásait és a kormányzati propagandát többnyire a düh, elutasítás, keserűség vagy dac jellemezte, ami az évek múltával nosztalgiával és szomorúsággal, az elveszett otthon utáni sóvárgással egészült ki.

A Romániához csatolt kelet-magyarországi területek és Erdély[23] vonatkozásában megnyilvánuló diskurzusnak azonban a veszteség érzetén túl volt még egy fontos összetevője. A magyar elitek 1918-ig részesedtek az Osztrák–Magyar Monarchia presztízséből és abból a tényleges hatalmi pozícióból, amelyet ez az államalakulat Közép- és Délkelet-Európában, illetve a Balkánon betöltött. Ezt a szerepet az érintettek a Mohács előtti Magyar Királyság emlékezetével is alá próbálták támasztani, amely szerint a középkori magyar állam egyszerre folytatott civilizatorikus tevékenységet Európa elmaradottabb délkeleti részein, és védte Közép- és Nyugat-Európát a keletről érkező „barbárok” (kunok, tatárok, törökök) támadásaival szemben. Ez a magyar küldetéstudat idővel beépült a modern magyar nemzetállam 19. századi ideológiájába, mintegy igazolva a magyar nemzetiesítő törekvéseket is.[24] Erdélyben a magyar–román egyenlőtlenségből is táplálkozott, amely a régió történeti fejlődésében, a magyar elitek hagyományosan előnyösebb politikai, gazdasági, társadalmi és kulturális pozícióiban gyökerezett. Románia viszonylatában – a román irredentizmus miatti aggodalmak mellett[25] – a „balkáni kisállam” iránti lekezelő attitűd is a részét képezte, pedig a fejedelemségek, majd az egyesült Románia elitjei idővel méltó versenytársaknak bizonyultak az Erdélyért folytatott játszmában – ahogy azt a későbbi fejlemények is igazolták.

A domináns magyar elitek olyan mértékben azonosultak ezzel a szemlélettel, hogy a magyar állam civilizatorikus szerepe és a magyarság szupremáciája még a párizsi békekonferencián is kézenfekvő érvnek tűnt Magyarország területi integritása mellett.[26] Erdély Románia általi elfoglalása és annak nagyhatalmi jóváhagyása így komoly feszültséget generált a magyar küldetéstudat, a magyar Románia- és románságkép, valamint az új hatalmi viszonyok között. Ez, az erdélyi magyarságot „történelmileg megillető” pozíció és a tényleges új helyzete közötti ellentmondás vált a magyar nyilvánosságban újonnan létrejövő, a két világháború között virágkorát élő Erdély-diskurzus egyik központi, formáló elemévé. De hasonlóan fontosak voltak azok a – mai kifejezéssel identitáspolitikai – toposzok is, amelyek a nemzeti hovatartozást abszolutizálva a (magyar) össznemzeti szolidaritást és a magyarság melletti kitartást hangsúlyozták a kisebbségi helyzetben. Mivel e diskurzus a megoldást általában – kimondva vagy kimondatlanul – a trianoni békeszerződés valamiféle felülvizsgálatában látta, szervesen illeszkedett a korabeli magyar revizionizmus kontextusába is.

1. kép: Az 1930–40-es években emelt Tiszti Kaszinó (Cercul Militar) épülete Brassóban

Forrás: a szerző felvétele, 2009

Noha a két világháború közötti, Erdélyre és a többi elcsatolt területre irányuló figyelem nem volt állandó, és a megszokás, illetve a mindenféle újabb ügyek miatt idővel lanyhult, a kormányzat és az érdekeltek igyekeztek azt folyamatosan fenntartani. Abban bíztak, hogy a megfelelő időben majd lehetőség nyílik a mélységesen igazságtalannak és elfogadhatatlannak érzett békeszerződés revideálására, Magyarország pedig legalább részben vissza tudja szerezni az elveszett területeket. Jóllehet a revizionista diskurzus a békeszerződés aláírását, majd ratifikálását követően évekre visszaszorult, az 1920-as évek végén, a nemzetközi körülmények módosulásával újra megjelent, és egyre nagyobb teret hódított a közbeszédben.[27] Tulajdonképpen integrálta az ebben az időszakban született, a határon túli magyarsággal kapcsolatos alkotások jelentős részét, a propagandisztikus írásoktól a nosztalgikus útirajzokon át a tudományos igényű elemzésekig.

Ennek a diskurzusnak a szemlélete és nyelvezete több szempontól is „elfogult” és tendenciózus volt. Sok korábbi, a románságra nem éppen hízelgő sztereotípiát és előítéletet is magába olvasztott, összhangban azzal a képpel, amelyet az Európa középső és nyugati részeiről érkezők alkottak a Balkánról és a kontinens délkeleti régiójáról.[28] Ugyanakkor korántsem tekinthető teljesen hamisnak vagy megalapozatlannak, és számos valóságelemet is tartalmazott. Talán ez is magyarázza azt a szívósságot, amelynek segítségével nemcsak a magyar revizionizmus katasztrofális kimenetelét, hanem az államszocializmus évtizedeit is túlélte, különféle megnyilvánulásai pedig mindmáig felbukkannak, Magyarországon és Romániában egyaránt.[29]

A megvizsgált szövegek

A következőkben olyan írásokról lesz szó, amelyek a Romániához került, de továbbra is magyarnak tekintett erdélyi városokról születtek, néhány évvel Trianon után. A városok sajátos pozíciója és funkciója a 19–20. századi Erdélyben önmagában is szerteágazó téma,[30] itt csak azt a toposzt említeném meg, amely már az első világháború előtt megjelent velük kapcsolatban, és Trianon után is meghatározta a hozzájuk való magyar viszonyulást. A dinamikusan magyarosodó erdélyi városok ugyanis egyszerre testesítették meg a modernizációt, és mint a „magyarosodás kohói”[31] a dualista magyar nemzetállam egyik erdélyi pilléreként is szolgáltak.[32] Az erdélyi urbánus közeg 1918 utáni fokozatos átalakulása ezért különösen fájdalmasan érintette a magyar eliteket.[33] Az elemzésemben megvizsgált szövegek szerzői többnyire erdélyi – onnan távozott vagy továbbra is ott élő – magyar értelmiségiek voltak, akik a városok aktuális viszonyait elsősorban épp ilyen szemmel látták és láttatták.

1930-ban jelent meg a Magyarság nevű nacionalista napilap jubileumi évkönyvében az a tizenhat oldalas összeállítás, amely a Csehszlovákiához, Romániához és a délszláv államhoz került fontosabb városokról nyújtott vázlatos, számos fényképpel illusztrált körképet.[34] A Magyar városok idegen rabságban cím sokat elárul a rövid írásokról, amelyek szerzői „magyar szemmel” értékelték és fogalmazták meg benyomásaikat. Az összeállítás bevezetőjéből érdemes hosszabban is idézni, mivel mintegy sűrítve – és magyarországi lapként jóval szabadabban – fogalmazza meg azt a szemléletet, amelyből a magyar Erdély-diskurzus is jócskán merített:

„Kolozsvár, Kassa, Pozsony, Arad, Szabadka, Nagyvárad, Marosvásárhely, Brassó és a régi Magyarország többi történelmi levegőjű magyar városa – áll a szövegben – lassacskán álomszerű távolságba kerül a csonka ország magyarjától s csak a régi emlékek között él már. A Magyarság jubileumán kötelességének tartja, hogy ujra közel hozza olvasóihoz azokat a városokat, melyek olyan messze kerültek tőlünk. Az ezeréves magyar történelem minden kincse, szépsége ezekben a városokban van, amit csak kőben, fában, aranyban, ezüstben kiformált ezer éven át a magyar művészet, ami épitő lélek csak megnyilatkozhatott bennünk az elmult századokban, az mind odaát maradt, a csonka ország városainak alig-alig jutott valami.”[35]

Az erdélyi városok közül Kolozsvárról (ma: Cluj-Napoca, Románia), Nagyváradról (Oradea), Aradról (Arad) és Brassóról (Brașov) közölt 1-2 oldal terjedelmű pillanatképeket az évkönyv. Az egyes írások szerzői nincsenek feltüntetve (az Aradról tudósító „Spectatort”, azaz Krenner Miklóst leszámítva), de erdélyi kötődésüket nemcsak a helyismeret tükrözi, hanem az érintettségről árulkodó, érzelemdús stílus is.

Németh László nagyhatású esszéje, a Magyarok Romániában 1935-ben jelent meg az általa szerkesztett és írt, Magyarországon megjelenő Tanu 3–4. számában.[36] Németh 1935 nyarán járta be társaival Romániát, ahol vagy két hetet töltött, Erdélybe pedig délről, a Duna menti Giurgiu irányából, Bukarest érintésével jutott el.[37] Németh útirajzát nemcsak az író „anyaországi” illetősége[38] és lebilincselő stílusa, hanem szemlélete, valamint a „közép-európai tejtestvériség” és a „Duna-gondolat” melletti elkötelezettsége is megkülönbözteti a többi írástól. (Nem csoda, hogy esszéje 1936-ban komoly vitát váltott ki mind Magyarországon, mind Erdélyben, sőt Budapesten még nemzetgyalázással is meg akarták vádolni.)[39]

Az Erdélyi városképek című esszégyűjteményt 1936-ban adta ki a budapesti Révai könyvkiadó és az Erdélyi Szépmíves Céh.[40] A kötet öt erdélyi városról – Kolozsvárról, Nagyenyedről (ma: Aiud) Nagyváradról, Marosvásárhelyről (Târgu Mureș) és Brassóról – szóló írást tartalmazott, amelyek közül néhány korábban a kolozsvári Erdélyi Helikonban is megjelent az 1930-as években.[41] A viszonylag hosszú, szubjektív, esetenként nosztalgikus-lírai stílust a tárgyilagos elemzéssel vegyítő szövegek meglehetősen részletes képet rajzolnak az említett településekről. Szerzőik neves erdélyi vagy Erdélyben ténykedő írók, újságírók, közéleti személyiségek voltak: többek közt Kós Károly, Tabéry Géza, Molter Károly és Szemlér Ferenc. A Kolozsvárhoz címzett előszót a – szintén erdélyi – volt magyar miniszterelnök, gróf Bethlen István jegyezte, aki fontosnak tartotta hangsúlyozni, hogy

„[a] közéletben szereplőknek nincs ma komolyabb kötelességük, mint újból és újból felhívni az ifjabb generációk figyelmét arra, hogy a trianoni határokon túl három és félmillió magyar testvérünk folytat élethalálharcot megmaradásáért, s hogy ezt a küzdelmet csak akkor állhatja végig, ha a másik kilencmillió magyar történeti szolidaritását a háta mögött érzi”.[42]

A Kolozsváron 1937-ben megjelent Metamorphosis Transylvaniae. Országrészünk átalakulása 1918–1936. című kötet[43] a fentiektől kissé eltérő jellegű írásokat tartalmaz. A címével Apor Péter 18. századi, Erdély átalakulását taglaló klasszikus művére utaló kiadvány első része a régió politikai, közéleti, társadalmi, kulturális és gazdasági életében Trianon után bekövetkezett változásokat veszi sorra. A Transzilvániai kalauz alcímű második rész pedig – hasonló szerkezetben – hét erdélyi és bánsági város (a korabeli román nyelvhasználati előírásoknak megfelelően kizárólag román néven szereplő Cluj, Oradea, Arad, Timişoara, Braşov, Târgu-Mures, Satu Mare) és a kisvárosok viszonyait ismerteti, „minden városról más-más benszülött ujságíró”[44] tollából. A második rész bevezetésében a szerkesztő meg is indokolja az eljárást:

„mert hiszen a nagy átalakulás kontúrjai éppen e városokban rajzolódtak ki a legélesebben. A falu lakossága nagyon hamar beletörődött a változhatatlanba, mert minden kiélését megtalálta a magamüvelte föld áldásaiban s miután a nemzetiségi elkülönülések a falvakban a lakosság békekereső szándékával csakhamar elsimultak és mert az államhatalom a városok speciális elrománositási célkitűzéseivel a falvak népét kevésbé méltatta figyelemre, természetszerüleg éppen a transzilvániai városoknál mutat nagyobb kilengéseket az átalakulás lázgörbéje.”[45]

2. kép: A Metamorphosis Transylvaniae 1918–1936 című kiadvány borítója

A könyvet a román cenzúra is jóváhagyta, ami feltehetően az egyes írásokban is megnyilvánult, szerzői mindenesetre jóval árnyaltabban és összetettebben mutatják be a valóságot, mint például a Magyarság évkönyvének említett szövegei. A bevezetésben úgy fogalmaz a szerkesztő, hogy

„müvük elkészitésénél egyetlen gondolat lelkesitette, hevitette őket [a szerzőket], nevezetesen, hogy a történelmi mult nagy tévedései után végre elháruljanak az akadályok a Transylvania földjén élő román és magyar népek őszinte közeledésének utjából. Ne várjon tehát tőlünk elfogult politizálást az olvasó, hanem elégedjék meg a tények és események tárgyilagos ismertetésével, hiszen a megismerés ugyis a legrövidebb út az igazsághoz”.[46]

Zathureczky Gyula Erdély. Amióta másképp hívják című munkája[47] 1939-ben, vagyis már a versailles-i békerendszer megrendülése idején jelent meg Magyarországon, Püski Sándor Magyar Élet kiadóvállalatánál. A bánsági születésű, de Magyarországon tevékenykedő író és újságíró tanulmánykötetével a két világháború közötti Románia – és különösen Erdély – bemutatását tűzte ki céljául, mivel – ahogy a bevezetésben fogalmaz –

„[m]egdöbbent és szomorodott lélekkel láttam több, mint egy évtizeddel ezelőtt, Erdélyből Magyarország földjére lépve, azt a tájékozatlanságot, nemtörődömséget és fölényességet, amellyel neobarokk társadalmunk az erdélyi kérdést kezelte. Azóta örvendetesen változott a helyzet […] Mégis úgy éreztem, az emberek csak részeket ismernek a határokon túli problémákról…”[48]

Nem „szakkönyvnek” szánt munkájában tizenhat fejezetben foglalja össze az aktuális romániai viszonyokat, „természetesen a magyarság ügyét” állítva középpontba:[49] kitér az erdélyi magyar iskolákra és társadalomszervezésre, a romániai politikai helyzetre, a legionárius (vasgárdista) mozgalomra, a zsidóságra, a Regátra és Bukarestre és az erdélyi falvak mellett természetesen a városok világára is.

Az Erdély című monumentális kötet, amelynek „szellemi atyja” gróf Teleki Pál miniszterelnök és földrajztudós volt, szerkesztését pedig Deér József történész vezette, 1940 nyarára készült el, de már a második bécsi döntés kihirdetését követően jelent meg.[50] Noha így már nem tudta igazolni az Erdélyre vonatkozó magyar igények jogosságát, tartalma mégis a rendkívül fontos könyvek közé sorolja. A Kárpát-medence egységét, Erdély néprajzi, történeti és kulturális életét, valamint a román uralom alatti változásokat bemutató tanulmányok ugyanis komoly szakmai munka eredményeként születtek, értéküket pedig az sem csökkenti – legfeljebb árnyalja –, hogy közvetlen célja is volt az Erdély megjelenésének. Ahogy a kötet előszavában áll: „Európa igazságos újjárendezésének előestéjén elérkezett az idő, hogy elővegyük az igazság fegyvereit, s a magyar nép vérrel és tudással szerzett jogait és múltjában igazolt nemzeti törekvéseit a természeti és történeti igazságok nyílt megvallásával támasszuk alá. Ez a Magyar Történelmi Társulat célja ennek a műnek a kiadásával.”[51] Igaz, rögtön ezután az következik, hogy:

„A tudósok, akik ezt a könyvet írásaikkal megtisztelték, nem értenek a propagandához. Időszerű nagy nemzeti célok és törekvések érdekében sem hajlandók ferdítésre vagy szépítésre. Tudományos hitelükre gonddal figyelmezve mondják ki kendőzés nélkül az igazságot, legyen az kedvező, avagy lesújtó magyar népünkre, mert meggyőződésük, hogy az igazság ismerete a nemzetnek csak javára, a népnek csak okulására vezethet, a hazugság és ferdítés mindkettőt lealázza.”[52]

A kötet ötödik részének (Erdély a román uralom alatt) tanulmányai sorra veszik az impériumváltást, az erdélyi népesedési viszonyokat, gazdasági, társadalmi és kulturális életet, szerzőik pedig elismert szakemberek: Rónai András, Kovács Alajos, Makkai Sándor és Makkai László.

3. kép: Utcakép Kolozsvárról az 1920–30-as években emelt ortodox katedrálissal és a Nemzeti Színházzal

Forrás: Fortepan / László Lajtai, 1934

Az alábbiakban azt próbálom megragadni, hogy miképp érzékeltették a fentebbi munkák egyes szerzői az erdélyi városok aktuális helyzetét, és hogy ezzel hogyan gazdagították az említett magyar Erdély-diskurzust, különös tekintettel a „magyar civilizatorikus diskurzusra”. A számos lehetséges szempont közül elemzésemben elsősorban a változások általános értékelésére, valamint a társadalmi átalakulás, a modernizáció, és a Nyugat–Kelet lejtő megjelenítésére koncentrálok.

Változás és változatlanság

Az erdélyi városok gazdag történelme, a Magyarországhoz és magyarsághoz fűződő szoros kapcsolataik így vagy úgy minden szövegben megjelennek, még a döntően német vagy vegyes jellegű települések esetében is. Az Erdélyi városképek esszéinek terjedelmes történeti és művelődéstörténeti áttekintései, az Erdély című kötet több tanulmánya, továbbá a többi szövegben is elszórt utalások mind ezt a reprezentációt erősítik. A tatárok és törökök elleni küzdelmek említése pedig implicite a magyarságnak és a magyar államnak a (nyugati) keresztény civilizáció védelmében vívott harcaira utal, emlékeztetve az olvasót arra, hogy a Nyugat–Kelet határvonal nemrég még a magyar–román államhatárt alkotó Keleti- és Déli-Kárpátok vonalán húzódott. Ugyanakkor a városok magyar vagy német hagyományainak hangsúlyozása és nyomatékosan nem román jellegük kidomborítása – történeti, társadalmi és kulturális szempontból egyaránt – tulajdonképpen az újonnan létrejött Nagy-Románia román nemzetállamként való meghatározását cáfolja. A szövegek ekképp a wilsoni nemzeti önrendelkezési elv megsértését, azaz a trianoni békeszerződés igazságtalanságát is demonstrálják, közvetve a revíziót szorgalmazó diskurzusba illeszkedve. Erre utalnak az Erdélyi városképek bevezető sorai is, amelyeket a volt magyar miniszterelnök, az Erdélyből áttelepült Bethlen István gróf fogalmazott meg: „Az erdélyi városok – magyar városok: hordozói egy ragyogó múltnak, beszélő kövei egy letűnt ezer év álmainak, sok küzdelemnek, harcnak, dicsőségnek és mementói egy nagy nemzeti tragédia beteljesülésének.”[53]

A városok magyar jellegéhez és magyarországi múltjához, hagyományaihoz képest a szerzők többsége jelentős változásokat rögzít az 1918 óta eltelt időszak vonatkozásában. Például az egyik, Nagyváradról szóló szövegben az olvasható, hogy „A megszállás tizenkét esztendeje […] sulyos nyomokat hagyott ennek a mozgalmas, élénk és gyönyörü városnak életében,”[54] másutt, Marosvásárhely kapcsán pedig hogy „Erre az időre tehető a város képének lassú, de rendszeres átalakulása”.[55] Temesvár (ma: Timișoara, Románia) elsősorban dinamikus fejlődésével tűnt ki a többi település közül,[56] de megváltozott Szatmárnémeti (Satu Mare) is, mégpedig „nemcsak belsőleg, hanem külsőleg is”.[57]

4. kép: Erdély nagyobb városainak nemzetiségei, 1880–1930

Forrás: Kovács Alajos: Erdély népesedési viszonyai. In Kovács (2011): i. m. 395.

A nagy változások azonban számos írásban csak felszíni jelenségként tűnnek fel, sok települést pedig inkább a változatlanság jellemez, illetve az „igazi” – azaz magyar vagy német – lényeg megmaradása. A Magyar városok idegen rabságban című összeállítás bevezetőjének szerzője úgy fogalmaz, hogy noha „a tizéves megszállás nagyon-nagyon sok mindent idegen mázzal vont be”, az idelátogató pedig „egészen idegen világot talál”, a „külső máz alatt azért épen ott él mindenütt a magyar”.[58] Bethlen István pedig így zárja már idézett gondolatait: „Még ma is ott dereng rajtuk az ezeréves magyar szellemiség világossága, lelkük mélyén még ma is magyarok, mert amit az idők hosszú évszázadok alatt beléjük leheltek, azt semmiféle erőszakkal egyik napról a másikra megsemmisíteni nem lehet.”[59] Ezt a benyomást erősítik meg mások is, akik szerint például Brassó is „nagy átalakuláson ment keresztül”[60] […] „a fejlődés lendületében is […] megtartotta szász jellegét”,[61] alig változott az új határ közelébe került Arad,[62] és „Változatlanul áll Sepsiszentgyörgy és Udvarhely és a székelyek legészakibb fellegvára: Marosvásárhely, Szatmár, Nagykároly, Máramarossziget arca alig változott”.[63]

Bethlen szavaira rímelnek Zathureczky Gyula összegző gondolatai is: „Bizonyos, hogy megváltoztak az emberek, akik a városokban laknak, de bizonyos, hogy maguk a városok nem változtak meg és nem változott a köveikből áradó hagyomány sem, amely Erdély hagyománya.”[64]

Szerepcserék

Az erdélyi városok társadalmának átalakulását jól szemlélteti az egyes szövegekben a nemzetiségi arányok módosulásának, illetve a társadalmi szerepcseréknek az ismertetése. A szerzők sokféle módon közelítik meg ezt a két kérdést, és a legkülönfélébb jelenségeket ragadnak meg írásaikban, de végeredményben többé-kevésbé hasonló következtetésekre jutnak. Például Makkai Sándor kiemeli, hogy:

„[a]z erdélyi városoknak a világháború előtt, összességüket tekintve uralkodóan magyar jellege volt. A 49 város közül 32-ben a magyarság abszolút többséget alkotott, csak 9-nek volt német jellege, és 8-nak román többsége, amely utóbbiak kifejezetten kisvárosok. 1918 után a városok jellegében nagy változások következtek be. Nemcsak a magyar tisztviselők távozása, hanem az a tény is hozzájárult ehhez, hogy a magyar állami intézmények az új uralom birtokába és szolgálatába kerültek. A megyei és városi székházak, a bíróságok, az iskolák, a színházak és múzeumok, a különféle hivatali épületek, a kaszárnyák stb., ezáltal máról holnapra a románság életének színterei, eszközei, hirdetői lettek, ami a városok képét azonnal megváltoztatta. Ahogy a román állami és társadalmi élet berendezkedése továbbhaladt, ezt a jelleget vették fel a bankok, kereskedések, gyárak s a magánházak új és új sorai is. […] Ma a 49 város közül 27 magyar, 4 német, ellenben 18 román többségű.”[65]

Van, ahol pontos számadatokat is talál az olvasó, máshol viszont inkább csak a szerzők benyomásai tudósítanak a lakosság nemzeti összetételének változásáról. „A békebeli egynyelvüséggel szemben kétnyelvü lett a város” – áll Kolozsvárról az egyik írásban,[66] ugyanakkor Brassó kapcsán Szemlér Ferenc felidézi a város légkörének svájci jellegét és természetes háromnyelvűségét.[67] A Kolozsváron lezajlott „lakosságcserét” így ragadja meg Kós Károly: „Az impériumváltozás óta Erdély minden városa között Kolozsvár polgársága cserélődött ki leginkább. Közvetlenül a háború előtt hatvanezer lakója volt, ma százezer. Végeredményben csak annyi történt, hogy a város megnőtt.”[68]

Az elemzett szövegekből egyértelműen kirajzolódik a városi társadalmakon belül korábban domináns magyarság politikai, gazdasági és társadalmi pozícióvesztése és mobilitási pályáinak beszűkülése. Ahogy Zathureczky Gyula rámutat: „A többségi emberből, a millenniumi Magyarország emberéből, Rákosi harmincmilliós magyarjából máról-holnapra, minden átmenet nélkül, kisebbségi ember lett”, amit ugyanakkor azzal is kiegészít, hogy az új helyzet a magyarság nemzeti-társadalmi megújulásának lehetőségét is magában rejti.[69]

A szerzők részletesen és gyakran meglehetősen sötét színekkel ábrázolják az erdélyi városokban élő magyarok legkülönfélébb nehézségeit, amelyek következtében a régió magyar kulturális, művelődési és gazdasági élete többnyire hanyatlásnak indult, vagy jobb esetben is stagnált. Mindenesetre csak kevés területen számolnak be pozitív fejleményekről. Még elkeserítőbb képet nyújt a kisvárosok magyar értelmisége: fokozatosan vagy Magyarországra, vagy máshova költözött, illetve visszavonult a nyilvánosságtól, ami még szürkébbé tette a helyi közéletet.[70] A magyar intézményrendszer elhúzódó válságával nem öncélúan foglalkoznak a szerzők. A románná lett állam támogatása nélkül ugyanis nem csupán a magyar kulturális dominancia megőrzése, hanem maga az erdélyi magyarság megmaradása – vagy mai kifejezéssel a magyar közösség etnokulturális reprodukciója – lett a tét. Az egyes írásokban így olyan állításokat lehet olvasni, hogy „a magyarság, mint Erdélyben mindenütt, Kolozsvárott is megszegényedett”;[71] Nagyváradon „[a] román gyarapodás mögött való számbeli magyar lemaradásnál jelentékenyebben esik azonban latba az a hátraesés, amit gazdasági és főleg nemzetkulturális téren kellett a magyarságnak elszenvednie. […] Proletár életrend felé rohanunk”,[72] Temesváron pedig „[a] magyarság, melynek létszáma 28 ezer lehetett, elszegényedett s befelé élt”.[73]

Az objektív okok (a világháború következményei, a korábbi gazdasági kapcsolatok szétzilálódása, gazdasági nehézségek és válságok stb.) megemlítése mellett egyes szerzők azt is érzékeltetik – ki hangsúlyosabban, ki kevésbé –, hogy a magyar hanyatlással párhuzamos román térnyerés korántsem egy spontán társadalmi jelenség volt, hanem tudatos állami politika is állt mögötte. Pontosan ragadja meg ezt Molter Károly, az Erdélyi városképek Marosvásárhelyről szóló esszéjében:

„Román részről (különösen ma) folyik a már nyíltan hangoztatott jelszó beváltása, hogy a várost gőzerővel románosítani kell! Előbb a megyében kellett a magyarságot majorizálni […] A városban már bonyolultabb volt ez az eljárás. Először is szükség volt nagy, mesterségesen szított bevándorlásra. Minden apró vagy nagy, új vagy megürült és megürített pozícióba rekrutálódott ide az alkalmazott a mezőségi román népből. A főhivatali osztály, az újonnan szervezett iskolák, a katonaság, rendőrség, és a városi életre vágyó vagyonosabb gazdák, végül a regátiak hamar és szívesen honosodó csoportja teljessé tette ezt a városfoglalást, mely most is folyik még. […] A zsidó magyarokat s a magyar nyelvű zsidókat a hivatalos statisztika természetesen félreszámítja már a magyarságtól. Remeteszeg nevű külváros bekapcsolása is segített, a román lakosok így is megszaporodtak, úgyhogy a lélekszám 20%-a biztosan román már nálunk. A politikusok többet mondanak, de pontos statisztikát még nem láttam. Mikor Avram Jancu szobrát leplezték le a piacon, nagy nemzeti ünnepség keretei közt, meggyőződtünk, hogy eredménnyel járt a város románosítása…”[74]

A két világháború közötti romániai közélet egymást követő nacionalista hullámai nemritkán a románok és nem románok együttélését is megnehezítették. Bár egyes városok és régiók toleráns szellemisége kevésbé változott, több helyen időnként feszültté vált az interetnikus viszony, és fokozódott a nemzetiségek egymástól való elkülönülése.[75] Jellemző példaként jelenik meg Arad esete, amely kapcsán Krenner Miklós nosztalgikusan idézi fel a világháború előtti nemzetiségi nyugalmat:

„A nemzetiségi megértés, leszámítva a XIX. század egy-egy kívül is viharos részletét, szintén elég szilárdan állott Aradon, pedig a szerbség egykor nagy hatalmát és kitűnő gárdáját nyomatékosan latba vetette, s a román nemzeti mozgalmak egyik Betlehemje itt volt. A magyarok és szerbek között meleg, a magyarok és románok között hűvösebb viszony alakult családi és társadalmi tekintetben. De az egyensúly szabályszerű volt. Ez természetesen a világháború elmúltával megváltozott. Tíz év múltán mégiscsak hinnünk kell ismét, hogy helyreáll a nemzetiségi szolidaritás… […] A emberi megértés sorsának e hullámzásában nem a magyarság a ludas…”[76]

A szerző viszont optimizmusának is hangot ad: „Arad hivatott, hogy a nemzetiségi megértés standardját megállapítsa.”[77]

Kolozsvárról ugyanakkor az egyik írásban az olvasható, hogy a város románsága „az államéleti, közigazgatási és gazdasági előretörés mellett” kulturális téren is nagyot fejlődött: komoly munka folyik a (magyaroktól átvett) román egyetemen, élénk a román közélet és népművelés is, megerősödött a román sajtó, az irodalmi élet és a színház,[78] mindehhez pedig a román egyházak nemzeti küldetése is hozzájárul. Brassó kapcsán Szemlér Ferenc úgy fogalmaz, hogy a vármegyei (magyar) hivatalnokságot „nyomtalanul elsöpörte a változás”, a magyarság pedig „fej nélkül maradt”, mint a Cenk-hegyi millenniumi emlékmű,[79] de itt sokkal inkább a szászok fokozatos, már a dualizmus idején is észrevehető térvesztése a központi téma:

„A szászság, mely egykor az egész Barcaság büszke urának vallotta magát, ma feltartóztathatatlanul veszít tért. […] Helyettük azonban egyre gyorsuló iramban nő a románság száma […] Brassó megye lassan, de biztosan elrománosodik. […] Maga a város nem mutatja ugyan ezt a képet, a szászok száma azonban itt is csökken. Ma már a szász lakosság csupán huszonnégy százalékát teszi ki annak a hatvanezernyi tömegnek, amely mind Brassó polgárának vallja magát. Lényegében azonban nem csökkenés ez, hanem egy helyben állás, persze a másik két nép növekvő arányszáma mellett ez csak visszaesést jelent. Ma még a város arcán nem vehetők észre e jelek, és talán a szászok szívét sem tölti el aggodalommal az, amit a számok beszélnek, de bizonyos, hogy a jövő kérdéseit ez fogja eldönteni.”[80]

5. kép: A Maros folyó partja Aradon, a háttérben a Kultúrpalotával és az evezős klub épületével

Forrás: Fortepan / Judit Hegedűs, 1935

Németh László viszont kissé másképp látja útirajzában Brassó, a „német gettó” jövőjét: „Jellege szerint Brassó szász város, s az lesz még akkor is, ha a gazdag és egykéző szászság egyharmadáról egytizedre olvad is le. Akárhogy futja be környékét villasor s proletárlakás, az utas mindig a belvárosban fog megállni. S a belváros szász…”[81]

A városi társadalmak hierarchiájában végbement szerepcseréket és egyéb változásokat néhány finom, de jelképesnek is tekinthető mozzanat szemlélteti a legjobban: a bolgárszegi románok 1919 óta minden évben belovagolnak Brassó főterére, mintegy szimbolikusan is birtokba véve a város központját;