AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

ANDÁRCSIK ÖRÖKÖSE

Regény

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-93-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

ANDRÁSCSIK ÖRÖKÖSE

REGÉNY

SZEMERE MIKLÓS
ÚRNAK
NAGYRABECSÜLÉSSEL ÉS HŰSÉGGEL.

Tartalom

KRÚDY GYULA

ANDRÁSCSIK ÖRÖKÖSE

REGÉNY

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

I.

Húsz-huszonöt esztendő előtt történt, hogy Nagy-Kállón, Szabolcs vármegyében, hirtelen halállal eltávozott az élők sorából Andráscsik Sámuel, az igazi Andráscsikok közül. Ezt nem azért jegyzem meg, mintha másféle Andráscsikok lettek volna a világon, mint igaziak; tisztán a megholtnak volt ez a szólása, ha véletlenül idegen embereknek bemutatkozott. Volt ugyanis valahol Pesten egy testvéröccse, akit mindenféle bűnökért a família kitaszított sorából. A rossz nyelvek szerint ez az Andráscsik börtönviselt ember volt és amikor ebbe a hibába esett, a rokonság kitalálta, hogy nem is igazi Andráscsik-származás a Guszti. (Ha püspök lett volna, sohse jutott volna eszébe egyiknek se megtagadni.) A kállói Andráscsik azért emlegette mindig, hogy ő az igaziak közül való.

Más ember is meghalt már Kállón, nemcsak Andráscsik, de az ő halála azért nevezetes, mert összefüggésben van az alábbi történettel. Ha Andráscsik Sámuel nem hal meg, vagy legalább a halál előre bejelenti nála látogatását és nem hirtelen ragadja el az élők sorából, sok minden megfordítva történik ezen a világon. Andráscsik Sámuel egész életében jelentéktelen ember volt, habár eleget megtett, hogy némileg kiemelkedjen a közönséges halandók sorából. Gyűléseken, választásokon öblös hangjával tüntetett; a torokat, keresztelőket szorgalmasan látogatta és volt legalább tíz olyan pohárköszöntője, amelyet könyv nélkül tudott. De a nevezetesség mégis makacsul elkerülte. A megyei urak szóba se állottak vele, már pedig az igazi népszerűség ott kezdődik az alispáni parolánál. Közönséges kupecembernek nézték Andráscsikot minden jó tulajdonsága mellett, amely jó tulajdonságok között nem utolsó volt az, hogy a szólásmondás szerint, még a bőre alatt is pénze volt és akármikor meg lehetett szorítani egy kis kölcsönért. Igaz, hogy Andráscsik uramhoz csak azok a kétségbeesett exisztenciák fordultak kölcsönért, akinek már a zsidó sem adott; de hát minek is mentek volna Andráscsikhoz, amikor ő becsületes tíz percentre dolgozott és csak akkor adott pénzt, ha előbb a hiúságának hizelegtek? Úgy kellett neki udvarolni, mint valami rátartós menyecskének. Vadászatra, lakomára kellett meghívni, brúdert inni vele és tűrni, hogy úton-útfélen megszorongassa az adósa kezét a nagy zsíros tenyerével! Hiába, Andráscsik Sámuel sem annak született, mint ami lett belőle. Szívesen elengedett esztendős kamatot, ha egyik-másik adósa meginvitálta egy pohár borra az Arany-Griffbe. Ilyenkor kidüllesztett mellel ült a megyei urak között és rémségesen hazudott az őseiről, pedig - mint a dölyfös Gaál Simon megjegyezte, - még az se teljesen bizonyos, hogy nagyapja volt valamikor. Minél lenézőbben bántak vele, annál inkább adta a pénzt. A kisebbik Zathureczkynek abban az időben már semmije sem volt, csupán a macskanadrágja, meg a dölyfössége. Andráscsik Sámuel azonban mindíg leszámítolta a váltóit.

- Hadd lássa a büszke ember, hogy engem se a gólya költött, - mondogatta.

Persze, Zathureczky kutyába se vette Andráscsik uramat. Mert ha csak egyetlen-egyszer engedett volna merev magatartásából, a pénzforrás örökre bedugult volna. De volt esze, hogy ne engedjen. Nem is pörölte Andráscsik soha váltóit, holott sok pajtásává, komájává, cimborájává lett adósa alól ellicitáltatta a derékaljat. A jeles Homonnai Gyulának is megvolnának még mindig híres agarai, ha egyszer boros fővel pertu poharat nem iszik Andráscsikkal. Harmadnapra már pörölte Andráscsik a követelését. Homonnai ekkor még jobban elrontotta a dolgát: a helyett, hogy leszidta volna Andráscsikot, mint megérdemelte volna a gaz uzsorás, kérlelő szóval kereste föl:

- De, bruderkám, ezt már csak nem fogod megtenni a legjobb barátoddal?

Andráscsik rövid nyakát válla közé húzta és onnan nézett hideg nyugalommal Homonnaira. A két kezét pedig eldugta a háta mögé.

- Én csak uraknak állok a rendelkezésére. Az én legjobb barátaim olyan emberek, akik nem érnek egy húszast sem, - felelt egykedvűen. - No de az úr se többet, - tette hozzá szemtelen vigyorgással.

Bizony eladta a híres agarakat, csak a legkisebbet, a számos billikomot nyert Lepkét tartotta meg magának. Azt rugdosta aztán a csizmasarkával, ha az urak elzavarták ismét asztaluk mellől.

- Te is olyan úrifajta vagy, - mondta a Lepkének fogcsikorgatva, hogy a következő pillanatban aztán lekapja kalapját az agár előtt: - Bocsánatot kérek, tekintetes úr.

Mert a híres Lepke valóban úgy viselkedett ezzel a kupec-lélekkel szemben, mint igazi úrhoz illik, mintha a gazdája hibáját akarta volna jóvátenni: nyugodtan, megszökés nélkül tűrte sorsát és a kupec kedveskedését, hízelkedését észre sem vette. Mint egy balsorsba jutott nemeshez illik, soha se feledkezett meg magáról annyira, hogy a legkisebb barátkozási hajlamot elárulta volna a kupec vagy a hozzátartozói irányába. Ha régi gazdáját meglátta olykor az utcán, elfordította a fejét. Tán azért, hogy ne lássa annak könnybeborult szemét.

- Lelke van annak a kutyának! - ordított elkeseredve Homonnai Gyula. - Meglássátok, elpusztul hamarosan.

Agártartó, állatszerető urak gyakran akarták megvenni a Lepkét Andráscsik Sámueltől. A kupec nevetve ellenkezett:

- Pénzért nem eladó. Csak azóta érzem magam igazán úrnak, hogy amikor rossz kedvem van, a Lepkét rugdoshatom. A híres Lepkét.

Délutánonként a zsinegen vezette magával az Arany Griff kártyaszobájába, ahol a környékbeli ügynökök, kalmárok köpdöstek és pipáztak. Amíg egyszer eltűnt a Lepke mellőle. Hová lett, mit csinált vele, senkinek se mondta meg. Lehet, hogy rossz kedvében, talán ép olyankor, amikor az urak ismét kidobták maguk közül valami mulatságból, agyonlőtte az agarat.

Pedig nagyon kevesen voltak már a környékbeli urak között, akik pertuk ne lettek volna Andráscsikkal. A vagyona folyton növekedett és folytonosan nőtt az elbízakodottsága. Kölcsönt már csak úgy adott a megszorult uraknak, - a mi uraink pedig abban az időben szörnyen meg voltak szorulva, - ha a házánál fölkeresték és legalább ebédet vagy vacsorát ettek nála. A megszorult ember mindenre képes. A legelső famíliák sarjadékai elmentek szépen sorjába az Andráscsik vöröstéglás házába, oda a Szentannára. Kezet csókoltak az asszonynak, egy tavaszamúlt, korán elhervadt, vékony asszonykának, aki a világon talán senkit se utált úgy, mint az urát. Aztán bókokat mondtak a hajadon leányának, Juliskának... No hát ez az utóbbi már nem volt olyan lehetetlen dolog. Juliska szépség, kedvesség dolgában akármelyik kisasszonnyal felvette volna a versenyt, ha nem Andráscsik uram az apja. De az apja miatt még a szeme sem volt olyan ragyogó, bűvölően sötét, mint amilyen volt. Szőke vénuszfeje alkalmatos lett volna arra, hogy elbolondítsa egy országrész gavallérjait. A termete nyúlánk, karcsú, mint a fiatal pálma. Csak finom metszetű ajkán borongott valami méla szomorúság, amely szomorúságot szinte fokozni látszott mélycsengésű, komoly hangja, amely sohasem csapott kacagásba. Talán észre sem vette senki a Juliska rendkívüli szépségét, mert akik abban a házban megfordulni szoktak, azok nem az eleven angyalokra voltak kíváncsiak, hanem azokra a föstött angyalokra, amelyek a bankókon vannak. Azok a föstött angyalok! Andráscsik uramnak szokása volt vadonatúj bankókat tartani odahaza. Pestről hozta őket kötegszámra, ahol gyakran megfordult.

- Megyek friss angyalokért, - mondta odahaza és hetekre elutazott.

Valami árverésen antik velencei pénzesládához jutott, abban tartogatta a bankókat, selyembe burkolva.

- A mennyországból jöttem, - mondta, amikor hazaért és gyönyörködve rakosgatta el a ropogós pénzt a ládába.

Akkor is, amikor egy biztosan találó, alapos gutaütés elszólította a világból éppen Pestre volt készülőben. Az Arany-Griffben rendelkezett egynémely dolga iránt, a kocsi odakünn állt a fogadó előtt, vállán volt már százgalléros köpenyege, amelyet sohasem hagyott el és kezében a kis útitáska. Mindenki tudta, hogy ebben a táskában Andráscsik uram csak egy pár rongyos papucsot hord, a pénzét másfelé tartogatja. Hubák Jánosnak, a fiskálisának adott némely utasításokat, hogy távollétében mi történjék az adósaival.

- Szokoli Sándort kíméletlenül el kell árverezni. Három esztendő előtt még a cselédeivel veretett meg, az idén pedig már keresztkomának kért föl! Ellenben a fiatal Zathureczky tekintetes úrnak adni kell pénzt, ha megszorul. Megértette?

A köpcös Hubák elkeseredve dörzsölgette magas homlokát, amelyből kétarasznyi távolságban mutatkozott csak haj. Az igaz, hogy olyan, mint a drótszeg. Kemény, egyenesen álló hajzat, mint egy kerítés a fejtetőn. Utálta Andráscsik uramat, de megélt belőle.

- Értem, te gonosztevő. Megint egy jó pajtásodat teszed földönfutóvá. Szép ajándékot adsz a keresztfiadnak.

- Hátha még azt is tudnád, fiskális uram, - nevetett kezét dörzsölgetve Andráscsik, - hogy mekkora csókot kaptam a múlt héten a komámasszonytól! Úgy-e szép menyecske a Szokoliné, eszem a zúzáját? De nekem épen elég volt már az asszonyokból. Torkig vagyok velük!...

Az ügyvéd mormogott valamit vastag bajusza alatt. Andráscsik Sámuel azonban már azt nem hallotta. A torkához kapott, mintha csakugyan az asszonyok fojtogatnák! Az arca elkékült, a szeme kimeredt. Egy keskeny fekete kendő volt a nyakára csavarva, azt akarta lebontani remegő ujjaival. De a kendő ahelyett, hogy engedett volna, mintha mindig jobban összeszorult volna nyakán. Tántorogva dőlt a falnak. Hubák egykedvűen nézte.

- Úgy látszik, egy kicsit megfulladsz, Andráscsik.

Andráscsik nem is igen soká kínlódott már. Eldőlt, mint egy darab fa. Estében megcsörrent a százgalléros bélésébe varrt aranypénz.

S ekkor lett Andráscsik Sámuelből igazán nevezetes ember.

Eltemették Andráscsikot is, mint már annyi sokakat előtte; akadt olyan jólelkű öreg asszony, aki sírva fakadt a temetésén, nem annyira Andráscsik, mint inkább a temetés miatt. A temetés napján éppen agarászbál volt a Griffben. Az a selyma Zathureczky (az idősebbik) megcsinálta azt a tréfát, hogy a vacsoránál, amikor legvidámabb volt a hangulat, hirtelen az ajtó felé fordult.

- Csak jöjjön, jöjjön kedves Andráscsik, szívesen látjuk.

A megyei urak ijedten fordultak az ajtó felé és azon csakugyan belépett Andráscsik Sámuel, nyakában a százgalléros, fején a vidrabőr kucsma, szakálla, bajusza a régi.

- A gazember visszajött! - hördült fel Szokoli Sándor és pisztolyt rántott elő a zsebéből.

Zathureczky elkapta a Szokoli kezét:

- Ne bolondozz Sándor, csak tréfa az egész. Kellemfi úr, vegye le a szakállát.

A következő percben ott állt a társaság előtt egy borotvált arcú fiatalember. Zathureczky csípte valahol a vándorkomédiást, akit az Andráscsik maszkjába öltöztetett.

Egy hét múlva Hubák János ügyvéd lepecsételt levéllel állított be a megyeházra. Az Andráscsik végrendeletét hozta.

- Valami két esztendő előtt bízta rám, - mondotta az ügyvéd. - Rossz sejtései voltak akkoriban.

Az alispán átvette a levelet és ezzel megindult a hivatalos eljárás. Összehívták az örökösöket. Kitűnt, hogy annyi Andráscsik van a világon, amennyiről fogalma sem volt senkinek. Még a kitagadott Guszti is ott termett egyszerre. Vánnyadt, kopott emberke volt, de a fején büszkén viselt egy ócska cilindert.

- Nagy gazember volt szegény bátyám, - mondogatta. - Épen ezért nem lehet tudni: jutottam-e eszébe?

A többi Andráscsikok, - még a dunántúlról is került egy csizmadia, - nagy zajgással voltak egymás között. Mindegyik magának vitatta a megholt jóakaratát, barátságát. A csizmadia váltig azt erősítgette, hogy fiatal korában az ő csizmáit hordta Sámuel. Sőt adós is maradt a csizmák árával. A csizmadiát ezért, vagy másért, megverte a többi Andráscsik.

Felbontották a végrendeletet. A papír zizegett a jegyző kezében, a hivatalos szobában olyan csend volt, hogy hallani lehetett az udvaron lévő kerekes kút csikorgását. A jegyző olvasta:

"Én, Andráscsik Sámuel (az igaziakból), ép elmével, szabad akaratomból minden ingó és ingatlan vagyonomat hagyományozom kizárólagosan, szeretett gyermekemnek, Andráscsik Zsuzsánnának..."

- Juliánnának! - szólt közbe, csendesen köhintve Hubák János.

A jegyző szótagonként olvasta ismét a nevet a végrendeletből:

- Zsuzsánnának, világosan ez van írva.

Hubák János a fején lévő drótsövénybe kapott.

- Érthetetlen tévedés, - mormogta. - Andráscsik Zsuzsánna nem létezik.

- De igenis létezik, - szólalt meg ekkor egy recsegő kemény hang a hivatalos szoba hátteréből. Itt is vagyok a képviseletében. A nevem Boronkay és az örökösnő nagybátyja vagyok.

S ekkor egy különös öreg úr lépett elő a sarokból, ahol eddig észrevétlenül meghúzódott, a mindenféle Andráscsikok háta mögött. Mintha valami ötven esztendős divatlapból vágták volna ki. Pitykés kék frakkja, vadgalambszínű szűk nadrágja, hegyesorrú félcipője egy cseppet sem volt kopott a használattól. Az öreg úr csak ritkán öltözködik föl. Lengő fehér szakálla, torzonborz bajusza valami nyugalombavonult cirkuszigazgatóhoz tették hasonlatossá. Egészben véve sajátszerű benyomást tett itt a vitézkötéses, dolmányos, csizmás Andráscsikok között. Hubák János tetőtől-talpig végignézte.

- Melyik állatseregletből tetszett megszökni? - kérdezte epés gúnnyal.

A fehérszakállas a sarkára emelkedett.

- Torkára forrasztom a szót, - recsegte vérvörösre vált arccal. - Én Andráscsik Zsuzsika nevében vagyok itt.

Egy csomó elsárgult papirost vett elő a kabátja zsebéből.

- Itt van a meghatalmazásom, itt vannak okmányaim. Átvenni jöttem az Andráscsik-örökséget.

- De már abból nem eszik - rikkantotta el magát a csizmadia és harcias állásba helyezkedett. - Pörölünk körömszakadásig. Nem hagyjuk a jussunkat ilyen jött-mentnek.

Az Andráscsik-had felzúgott, mint egy méhkas. Öklök emelkedtek a levegőbe, botok kopogtak a szoba padlóján. Özvegy Andráscsikné halálsápadtan állott a gyászfátyol alatt.

Boronkay ügyet sem vetett a háborgó örökösökre. Könnyed ruganyos lépésekkel tartott az ajtó felé. Ott megállott egy pillanatra és gúnyos mosollyal nézett vissza:

- Akinek valami dolga van velem, engem és kardomat mindig megtalálhat.

A jegyző, Vizy Imre fejcsóválva nézett az írásokra:

- A végrendelet pedig hiteles, amint látszik. Épen Hubák ügyvéd úr szerepel egyik tanúként.

A dróthajú fiskális az írásba bámult, majd a homlokához nyúlt:

- Persze az én aláírásom... De hát a macska vette észre azt a fatális névcserét.

II.

Ha valamely áldásos, jótékony intézményre hagyja Andráscsik Sámuel minden vagyonát, akkor kevésbé törődtek volna vele az emberek, mint most, hogy egy senki által nem ismert lénynek hagyományozta. A Griffben, a vármegyeházán hetekig egyébről sem folyt a szó, mint a különös végrendeletről, de talán még a szomszéd megyében is nevettek a fölsült Andráscsikokon. A nevetésben ott volt a kíváncsi kérdés, hogy tulajdonképen hát kicsoda is az az Andráscsik Zsuzsánna, akiért családját, rokonságát kitagadta az öreg Andráscsik?

Boronkay Gábor, a lengőszakállú, ódivatú külsejű öreg két napig várta a Griffben az Andráscsikokat. Ezen idő alatt halálra rémítgette a fogadói cselédséget azzal, hogy ingujjra vetkezve egy szál karddal pozdorjává szabta a szalmazsákot, másrészt pisztolyával a falra szögezett töktízes gömböcskéit lyukasztotta ki. Ezen közben, ha az ajtaja előtt lépéseket hallott, nyomban feltárta az ajtót és vérszomjas hangon kiáltotta:

- Ha Boronkayt keresi valaki, csak ide kell utasítani. Mindenkinek szívesen állok a rendelkezésére.

Zathureczky (az idősebb), aki eleinte néhány tréfája célpontjának szemelte ki a sajátságos öreg urat, lemondott arról, hogy véle megismerkedjen, csak épen azt engedte meg magának, hogy berendelte a falujából Siska Jánost, a környék megtermett kanászát és azzal küldötte a Boronkay nyakára, hogy hajlandó vele verekedni. A sajátságos öreg dúlt-fúlt mérgében, aztán mert a kanászon kívül senki se ajánlkozott, elutazott Kállóról. De előbb megbízta az örökség ügyével Bajsa Gábort, egy fiatal, kezdő fiskálist.

- Azért választom magát öcsém, - mondotta Boronkay, - mert még fiatalember és talán megéri a pör végét. Magyarországon az örökségi pörök emberöltőig tartanak.

Bajsa Gábor persze megnyugtatta az öreget, hogy manapság már másképen van az. Boronkay különös mosollyal hallgatta:

- Lehet, - mormogta. - Ámbár nékem már ötven esztendeje folyik egy pöröm.

Bajsa Gábor lett tehát a titokzatos Andráscsik árva ügyvédje. Hej, hogy felszállt egyszerre az ázsiója a fiatal fiskálisnak. Különösen arra a hírre, hogy az ügyvéd személyesen megismerkedett Andráscsik Zsuzsánnával. Ebédre, vacsorára hívogatták mindenfelé, a megyei kaszinóban abban marad a tarokkpárti, amikor Bajsa a szobába lépett.

- Nos? Milyen? Micsodás? Kiféle - repkedett feléje a sok kérdés.

Bajsa rejtélyes mosollyal tért ki a felelet elől:

- Regénybe való história ez, urak. Ha száraz hivatalos írások nem bizonyítanák, magam se hinném.

Mikor aztán a szép özvegy Telekdi Irma is elszalasztotta a szobaleányát Bajsa Gáborhoz, hogy szívesen látja uzsonnára, az ügyvéd letette a rejtélyes mosolyt. Megcsippentette a cicus arcát:

- Hát aztán még kik lesznek azon az uzsonnán?

- Senki más, csak a tekintetes úr.

Bajsának lángba borult az arca. Kissé reszketett a hangja, amikor megismételte a kérdést:

- Senki más?

- Senki, mert a tekintetes asszony legelőször szeretne hallani arról a bizonyos Zsuzsánnáról, - felelt a szobaleány bizalmaskodva.

Bajsa révetegen nézett maga elé. Persze, mind ilyenek az asszonyok. A kíváncsiság a leggyöngébb oldaluk. Hiába küldte már hónapok óta a virágbokrétákat a szép özvegynek. Kárba vesztek az ablakalatti séták. Hatástalanok voltak a legtüzesebb pillantások, a legmélyebb sóhajtások. Telekdiné csak nevetett, hogy két pajkos gödröcske támadt a rózsaszínű arcán.

- Ezek a férfiak! Hogy színészkednek!

Vajjon ezt fogja-e ma is mondani? Ma sem engedi rózsaszínű ujjahegyét megcsókolni?

Észre sem vette, hogy a kaszinóban duzzogva fordítanak neki hátat a legjobb barátai a titkolódzás miatt. A furfangos Zathureczky (az idősebb) mindjárt ki is kezdte:

- Nem lehet valami tiszta dolog ez az örökösödés. Kár volna, ha gonosz dologba ártanád magad, Gábor. Kár volna a karriéredért... Az ember gentleman lehet még akkor is, ha pörösködés a mestersége.

Bajsa csak mosolygott csendesen:

- Ne félts te engem, Zathureczky.

Olyan biztosan, nyugodtan mondta ezt, hogy a furfangos Zathureczky abba hagyta az ostromot. Bizonyos tisztelettel nézegettek rá. Az öreg Sári Pál, a megyei fiskus megveregette a vállát széles tenyerével.

- Terringettét, szerencsés fickó vagy. Nagy örökség, hosszú pör, még hosszabb számla. Hej, ha én így kezdtem volna!

Bajsa az óráját nézte.

- Nagyon rövid eset a pör. Zsuzsánnát illeti meg az örökség. Azaz hogy...

Sári Pál tarkás szemével álmosan hunyorgatott. Közömbösen mormogta:

- Persze védenced érdekében mindent el fogsz követni. De vajjon a bíróság hogyan fogja föl majd az esetet?

Bajsa szórakozottan nézett az órájára. Jaj, be nehezen lesz már öt óra. Mintha láthatatlan ördögkarocskák kapaszkodnának az óramutatóra és húznák visszafelé...

- A bíróság gyakran meglepő fölfogást tanúsít - mormogta tunyán a vén megyei fiskus és álmos szemében türelmetlenség fénye villant meg.

- A törvény világosan intézkedik. Az Andráscsik második házassága nem érvényes, - mondotta bizonyos idegességgel Bajsa Gábor.

- Fékomadta. Bigámiában élt volna a huncut? - kiáltott föl Sári Pál.

Bajsa zavarodottan dadogott valamit. Észre sem vette, hogy elszólta magát. A vén megyei ügyész csendesen nevetett. Ismét megveregette a fiatal fiskális vállát.

- No hát csak menj. A szép asszony türelmetlenül vár.

Bajsa elvörösödött.

- Én mindent tudok, öcsém, - folytatta Sári. - Csak arra kérlek, hogy onnan egyenesen gyere föl hozzám. Megbeszéljük, megtanácskozzuk a dolgot. Több szem többet lát. Két koponya mindig két koponya marad, még ha az egyik olyan vén is már, mint az enyém...

Két perc sem telt bele, Bajsa Gábor már ott volt a Szent Márton-utcában, ahol egy üde zöldre festett kis kapu előtt állott (a vaskosaras ablakokból fehér őszi rózsák hajoltak ki), megpödörte a bajuszát, mielőtt a kilincsre tette a kezét. A szíve ugyancsak dobogott, hiába erősítette magát: csigavér, Gábris, nem szigorlatra megyünk! - De hát ki parancsolhatna annak a bolond szívnek, ha egyszer mintha a torkában dobogna az embernek, a következő percben a hátában? Benyitott a kapun. A kert még zöld volt, kert volt az egész udvar. A vadszőlővel befutott verandán megvillant egy kis darab fehérség, egy fehér női kar tolta félre a sárguló leveleket és kedvesen duzzogó hang hallatszott:

- No maga ugyan szépen megváratott. Nem tudott mindjárt jönni az üzenetem után?

- Bocsánat... Uzsonnára méltóztatott...

- Menjen maga, csacsi. Csak nem üzenhetem, hogy nyomban jöjjön? Milyenek ezek a férfiak! Nem tudnak semmit sem megérteni.

Már ki is nyílott a veranda fehér ajtaja és Bajsa Gábor ott állott a fehérpongyolás, junói termetű szép asszony előtt. Telt, rózsaszínű nyakából talán több is látszott annál a bizonyos vonalnál, a karjáról minden mozdulatnál fölcsúszott a bő ruhaujj, a szemében valami zavart, téveteg mosoly...

- Annyira türelmetlen voltam, - mondja szemlesütve, - hogy szobaleányomat másodszor is elküldtem magáért. Ki tudja, mikor kerül elő az az ostoba leány? Pedig maga bizonnyal éhes. Meg kell elégednie azzal, hogy én szolgálom ki.

- Ó, nagyságos asszony...

A veranda széltőlmentes sarkára volt állítva a kis uzsonnázó asztalka. Kettőnél többen nem is férnek el mellette. Ketten is csak úgy, ha szűken ülnek. Bajsa mosolyogva nézi a halványsárga abroszt, az abroszon a jóféle csemegéket. Az asszony a fal mellett jelölt ki számára helyet.

- Ez lesz a vallató-pad - mondja nevetve. - Figyelmeztetem, hogy semmit sem szabad elhallgatnia.

- Nem fogok semmit elhallgatni, - mondja nagy elhatározással Bajsa, de ebben a percben eszébe se jut, hogy Andráscsik uram valamikor a világon is volt.

A szép asszony mosolyogva kínálja:

- No erősítse meg magát. Igyon legelőször ebből a borból. Valódi görög bor. Tavaly hozta a nagybácsim, Ferenczy Gazsi, Kréta szigetéről.

Bajsa a rubintszínű borba néz a poháron keresztül. Megkockáztatta a véleményt:

- Olyan színe van, mint az ajkának.

Az asszony az asztalra könyököl, megvillan a szeme: