A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Isaac Asimov: Foundation

Doubleday Science Fiction, Inc., Garden City, New York

Fordította: dr. Sámi László

Borítófestmény: Fred Gambino

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

Szerkesztő: Takács Gábor

Copyright © 1951, 1979, by Isaac Asimov

Hungarian translation © dr. Sámi László, 2019

Cover art © Fred Gambino

Hungarian copyright © GABO Könyvkiadó, 2021

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-105-3

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Édesanyám (1895–1973) emlékének ajánlom

TARTALOM

I. RÉSZ A pszichohistorikusok

II. RÉSZ Az enciklopédisták

III. RÉSZ A polgármesterek

IV. RÉSZ A kereskedők

V. RÉSZ A kalmárfejedelmek

Első rész

A PSZICHOHISTORIKUSOK

1:

HARI SELDON – …született a Galaktikus Kor 11 988. évében; meghalt 12 069-ben. Avagy, a jelen Alapítványi Kor általánosabban elterjedt időszámítása szerint megadva, élt –79-től az A. K. 1. évéig.

Középosztálybeli szülők gyermekeként jött világra a Helikonon, az Arcturus szektorban (ahol az apja az egyik kétes eredetű legenda szerint dohánytermesztőként dolgozott a bolygó hidroponikus telepein). Már igen fiatalon kitűnt bámulatos matematikai képességeivel. E tehetségéről számtalan – olykor egymásnak ellentmondó – anekdota maradt fenn. Kétéves korában állítólag…

…Legjelentősebb eredményeit kétségkívül a pszichohistória területén érte el. Seldon előtt ez a tudományág alig állt többől homályos axiómák soránál; az ő munkássága révén vált mélyreható statisztikai tudománnyá…

…Személyes életútja részleteiről az az életrajz nyújtja a legmegbízhatóbb képet, amelyet Gaal Dornick írt róla, aki fiatalemberként, két évvel Seldon halála előtt ismerkedett meg a nagy matematikussal. Találkozásuk története…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA[1]

Gaal Dornicknak hívták, és igazi vidéki srác volt, aki azelőtt még sohasem látta a Trantort. Mármint a saját szemével. Hipervideón ugyanis rengetegszer látta már, meg alkalomadtán a császári koronázásokról vagy a Galaktikus Tanácsülés egy-egy megnyitójáról közvetített nagy méretű, háromdimenziós híradásokban. Habár egész életét a Kék Áramlat szélén, egy magányos csillag körül keringő bolygón, a Synnaxon töltötte, azért ő sem volt teljesen elvágva a civilizációtól. Ahogy akkoriban a Galaktika egyetlen távoli zuga sem.

Akkoriban csaknem huszonötmillió lakott bolygó létezett a galaxisban, és egy sem akadt közöttük, amely ne adózott volna hűséggel a trantori székhelyű Birodalomnak. Az volt az utolsó fél évszázad, amikor ezt még el lehetett mondani.

Gaal számára ez az út minden kétséget kizáróan tudományos tanulmányoknak szentelt ifjúsága csúcspontját jelentette. Korábban már járt az űrben, így önmagában véve maga az utazás nem sokat számított neki. Igaz, ami igaz, akkor csak a Synnax egyetlen holdjáig repült, hogy adatokat gyűjtsön a meteorok sodródási mechanikájáról, amelyre a disszertációjához volt szüksége. De hát az űrutazás akkor is ugyanolyan, akár félmillió kilométert, akár ugyanannyi fényévet hagy maga mögött az ember.

Lélekben kissé meg kellett acéloznia magát a hiperűrugráshoz, amit nem lehet megtapasztalni az egyszerű bolygóközi utak során. A csillagközi utazásnak azonban az ugrás volt az egyetlen járható útja – és minden bizonnyal az is marad az idők végezetéig. Közönséges térben a hagyományos űrutazás sebessége semmi esetre sem haladhatja meg a fényét (olyan elemi tudományos ismeret ez, amely a történelem rég feledésbe merült hajnala óta áll az emberiség birtokában), az viszont még a legközelebbi lakott rendszerek között is sokévnyi utazást jelentene. A hiperűrön, ezen az elképzelhetetlen régión keresztül azonban, amely sem tér, sem idő, sem anyag, sem energia, sem valami, sem semmi, az ember egyik pillanatról a másikra átszelheti akár az egész Galaxist.

Gaal enyhe gyomorideggel, aggodalmasan várta az első ilyen ugrást, amely végül mindössze egy apró zökkenéssel járt; nem tapasztalt semmi többet egy enyhe belső rántásnál, amely tüstént meg is szűnt, mielőtt biztosra vehette volna, hogy érezte-e egyáltalán. Ennyi történt csupán.

Attól fogva pedig nem létezett semmi más, csak a hatalmas, csillogó hajó, a Birodalom tizenkétezer éves technikai fejlődésének e nagyszerű terméke; valamint ő maga, frissen szerzett matematikai doktorátusával, zsebében egy meghívóval. Egyenesen a nagy Hari Seldontól kapta, aki arra kérte, hogy jöjjön el a Trantorra, és csatlakozzon a széles körű és némiképp rejtélyes Seldon-projekthez.

Gaal az ugrás okozta csalódás után arra a pillanatra várt, amikor először megpillanthatja végre a Trantort. Egyre a kilátóteremben őgyelgett. Az acélredőnyök az előre bejelentett időpontokban felgördültek, ő pedig egyetlen alkalmat sem mulasztott el; megigézve nézte a csillagok rideg sziporkázását, és élvezettel figyelte egy csillaghalmaz valószínűtlenül fátyolos rajzását – mintha kozmikus szentjánosbogarak óriási, táncoló felhője dermedt volna az űrben örök mozdulatlanságba. Egy alkalommal egy fagyott gázokból álló csillagköd hideg, kékesfehér füstje gomolygott öt fényévnyi távolságra a hajótól: távoli tejútként ömlött szét az ablakokon túl, és jeges árnyalatba vonta az egész termet, hogy két órával később, egy újabb ugrás után eltűnjön szem elől.

A Trantor napját először csak egy rideg, apró pontocskának látta, amely szinte elveszett a hasonló fénypontok miriádja között, és csak azért ismerhette fel, mert a hajó kalauza külön felhívta rá a figyelmet. A csillagok ugyanis egészen sűrűn csoportosultak itt, ennyire közel a Galaxis központjához. Ám minden egyes ugrással egyre fényesebben ragyogott, és egyre inkább elhalványította, semmivé sápasztotta többi társát.

Egy tiszt érkezett, és tájékoztatásul közölte vele:

– Az út hátralevő részében zárva lesz a kilátóterem. – Majd hozzátette: – Kérem, készüljön fel a leszállásra.

Gaal követte őt, és a Birodalom űrhajó és nap jelvényével díszített fehér egyenruha ujja után nyúlt.

– Megengedné, hogy itt maradjak? – kérdezte félszegen. – Szeretném látni a Trantort.

A tiszt elmosolyodott, Gaal pedig enyhén elpirult zavarában. Egyszerre ráébredt, milyen vidékies lehet az akcentusa.

– Reggelre leszállunk a Trantoron – biztosította a tiszt.

– Nem. Én úgy értettem, hogy az űrből szeretném látni.

– Sajnálom, fiatalember. Ha ez egy űrjacht volna, talán megoldható lenne. De napiránt fogunk landolni. Feltételezem, hogy nem szeretne egyszerre megvakulni, megégni és sugárfertőzést kapni. Vagy tévedek?

Gaal szó nélkül indult kifelé.

A tiszt még utánaszólt:

– A Trantor amúgy is csak egy szürke, elmosódott foltnak látszana. Viszont javaslom, inkább tegyen holnap egy űrkirándulást, miután megérkeztünk. Nem kerül sokba.

– Nagyon köszönöm! – nézett vissza Gaal.

Tudta: gyerekes dolog csalódottságot éreznie, ám a gyerekesség csaknem ugyanolyan természetesen keríthet hatalmába egy felnőtt férfit, mint egy gyermeket, Gaalnak pedig már gombóc nőtt a torkában az izgatott várakozástól. Még sosem látta a Trantort teljes, hihetetlen életnagyságában kibontakozni, és az igazat megvallva nem számított rá, hogy még tovább kell várakoznia.

2 :

A hajó leszállását mindenféle zajok kavalkádja kísérte. Hallotta a légkör távoli, éles süvítését, ahogy a burkolat fémteste behatolt az atmoszférába. A hűtőberendezések egyenletes duruzsolással igyekeztek ellensúlyozni a keletkező súrlódási hőt, a fékezőmotorok pedig lassabb, mélyebb hangon morajlottak. A várótermekben a kiszálláshoz gyülekező férfi és női utasok zsivaja egybevegyült a teherliftek csikorgásával, amint a hajó hosszanti tengelye mentén futó főfolyosóra szállították a poggyászt, postát és teherárut, ahonnan később áthordják azokat a kirakodórámpára.

Gaal érezte az enyhe rándulást, amely jelezte, hogy a hajó többé már nem önállóan mozog. A mesterséges gravitáció már órákkal korábban átadta helyét a bolygó saját tömegvonzásának. Eközben az utasok ezrei türelmesen ücsörögtek a várótermekben, amelyek lágyan himbálóztak rugalmas erőtér-felfüggesztéseiken, könnyen alkalmazkodva a hajóra ható gravitációs erők folyamatos irányváltozásához. Most azonban az embersorok lefelé kígyóztak az íves rámpákon a hatalmas, tátongó állkapcsokra emlékeztető zsilipes kijáratok felé.

Gaal nem sok poggyászt vitt magával. Megállt egy pult előtt, ahol gyorsan és szakszerűen szétszedték, majd újra összepakolták a holmiját. Megvizsgálták és lepecsételték a vízumát. Ő maga mit sem törődött mindezzel.

Megérkezett végre a Trantorra! A levegő kissé mintha sűrűbb lett volna itt, a gravitáció pedig némileg erősebb, mint szülőbolygóján, a Synnaxon, de tudta, hogy ehhez könnyen alkalmazkodik majd. Azon tűnődött, vajon a hely roppant terjedelméhez is sikerül-e hozzászoknia.

Az utasokat fogadó terminál épülete lélegzetelállító méretű volt. A teteje szinte beleveszett a magasba. Gaalnak nem esett nehezére elképzelni, hogy akár még felhők is képződhetnek az óriási csarnokban. Nem látta a túlsó falat; csak emberek és hivatali pultok látszottak, meg a távolba vesző padlóburkolat.

Újra megszólalt a pult mögött ülő ember. Hangja bosszúsan csengett.

– Mozogjon már, Dornick!

Ki kellett nyitnia az útlevelét, és újra elolvasnia a saját nevét, hogy eszébe jusson.

– De hol… izé… hová… – hebegte Gaal zavarodottan.

– Taxik jobbra, majd a harmadiknál balra – bökött a férfi a hüvelykujjával a jelzett irányba.

Gaal arra indult, és meglátta a magasan a feje fölött, a semmiben lebegő, fénylő feliratot: TAXIK MINDEN ÚTIRÁNYBA.

Miután Gaal távozott, egy addig rejtőző alak lépett a helyére, és állt meg a pultnál. A hivatalnok felpillantott, és kurtán biccentett. Az alak viszonozta a bólintást, és némán követte az ifjú jövevényt.

Még épp időben ért a nyomába, hogy meghallja Gaal úti célját.

Gaal azon kapta magát, hogy keményen egy korlátnak ütközik.

A kicsiny táblán az „Ellenőr” felirat állt. A férfi, akire a tábla utalt, fel sem pillantott, csak unottan annyit kérdezett:

– Hová?

Gaal nem tudta pontosan megmondani, de pár másodpercnyi tétovázása is elég volt ahhoz, hogy hosszú sor gyűljön fel a háta mögött.

Az ellenőr felnézett.

– Hová?

Gaalnak nem sok pénze volt, de tudta: csak ezt az egy éjszakát kell megoldania, azután lesz állása és szállása. Igyekezett közömbös hangot megütni.

– Egy jó hotelbe, legyen szíves.

Az ellenőrt ez cseppet sem hatotta meg.

– Mindegyik jó. Válasszon egyet!

– Akkor a legközelebbibe, kérem – felelte Gaal kétségbeesetten.

Az ellenőr megérintett egy gombot. Erre a padlón vékony fénycsík gyulladt fel, és kígyózva csatlakozott más, különböző színekben és árnyalatokban felizzó és elhalványuló csíkok sokaságához. A férfi halványan világító jegyet nyomott Gaal kezébe.

– Egy kredit tizenkettő lesz – közölte az ellenőr.

Gaal aprópénz után kotorászott a zsebében.

– Merre menjek? – kérdezte.

– Csak kövesse a fénycsíkot. A jegy világítani fog, amíg tartja a helyes irányt.

Gaal felnézett, és elindult. Több százan lépkedtek körülötte a hatalmas padlón, saját egyedi nyomjelző vonalukat követve, és a csíkok kereszteződéseinél tolongva átnyomakodtak a tumultuson, különböző személyes úti céljaik felé.

A saját fénycsíkja véget ért. Egy rikítóan élénk, ragyogó kék-sárga színű, vadonatúj, nem koszolódó műanyag szövet egyenruhát viselő ember a két táskájáért nyúlt.

– Közvetlen járat a Luxor Hotelhez – közölte.

A Gaalt követő férfi hallotta ezt, ahogyan Gaal válaszát is:

– Remek, köszönöm!

Majd figyelte, amint a fiatalember beszáll a legömbölyített orrú járműbe.

A légitaxi egyenesen felemelkedett a magasba. Gaal kibámult az ívesen domborodó, átlátszó ablakon; ámulva ízlelgette az érzést, hogy tényleg egy zárt épület belsejében repül, és ösztönösen megkapaszkodott a vezetőülés háttámlájában. A hatalmas tér méretei zsugorodni kezdtek, és az emberek rövidesen már csak véletlenszerű csoportokat alkotó hangyáknak látszottak odalent. A helyszín látványa még tovább zsugorodott, és siklani kezdett hátrafelé.

Fal emelkedett előttük. Jóval a padló fölött kezdődött, és a teteje már nem is látszott, olyan magasra nyúlt. Nagy lyukak nyíltak rajta; valójában alagutak szájai. Gaal taxija az egyik ilyen bejárat felé suhant, majd egyenesen berepült rajta. Vajon hogyan tudta a sofőr kiválasztani ilyen sok közül pont a megfelelőt?, tűnődött el Gaal egy pillanatra szórakozottan.

Egy ideig sötétségben utaztak; csak a tovavillanó színes jelzőfények törték meg néha a sűrű homályt. A levegőt betöltötte a száguldó jármű süvítése.

Majd Gaal előrebukott a gyors fékezés lendületétől, a taxi pedig előbukkant az alagútból, és újra leereszkedett a talajszintre.

– A Luxor Hotel – jelentette be a sofőr, szükségtelenül. Segített Gaalnak kivenni a poggyászát, gyakorlott mozdulattal zsebre vágta a tízszázaléknyi borravalót, majd felvett egy várakozó utast, és máris újra a levegőbe emelkedett.

Mindeközben, amióta csak kiszállt az űrhajóból, Gaalnak egyetlen másodpercre sem sikerült megpillantania az eget.

3:

TRANTOR – …A tizenharmadik évezred kezdetén ez a tendencia elérte a tetőfokát. Nemzedékek százain át megszakítatlanul itt volt a Birodalmi Kormányzat székhelye, ráadásul a Galaxis központi régiójában helyezkedik el, az egész rendszer legnagyobb népsűrűségű és iparilag legfejlettebb világai között, így hát aligha meglepő, hogy ez a bolygó lett az emberiség valaha látott legsűrűbben lakott és leggazdagabb világa.

Szakadatlan urbanizációs folyamata végül elérte a fejlődés végső fázisát. A Trantor teljes földfelszínét, az összesen mintegy 194 000 000 négyzetkilométert egyetlen város borította be. Lakosainak száma népsűrűsége tetőfokán jócskán meghaladta a negyvenmilliárdot. Ez a hatalmas embertömeg pedig csaknem teljes egészében a Birodalom szükségszerű közigazgatási és bürokratikus teendőinek szentelte magát, és a hivatalnokok még így is túlságosan kevésnek bizonyultak a feladat roppant bonyolultságához képest. (Nem szabad megfeledkeznünk róla, hogy az utolsó császárok ihletettség nélküli, lélektelen irányítása alatt a Galaktikus Birodalom megfelelő adminisztrációjának ellehetetlenülése jelentős szerepet játszott a bukásban.) Teherhajók tízezrei szállították napi rendszerességgel a Trantor étkezőasztalaira húsz mezőgazdasági világ terményeit…

A tény, hogy nemcsak teljes élelmezésében, de valójában minden egyéb szükségletének kielégítésében is más világoktól függött, egyre sebezhetőbbé tette a Trantort a hódító célú ostromokkal szemben. A Birodalom utolsó évezredében a már-már monoton egyhangúsággal ismétlődő lázadások sora egyre inkább ráébresztette erre a problémára az egymást követő császárokat, és a birodalmi politika célja végül szinte teljes egészében kimerült a Trantor érzékeny ütőerének védelmezésében…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Gaal nem tudta biztosan, hogy süt-e a nap, sőt, ami azt illeti, hogy egyáltalán nappal van-e, vagy éjszaka. De szégyellte megkérdezni. Mintha az egész bolygón fémkupola alatt zajlott volna az élet. Az ételen, amit az imént elfogyasztott, az „ebéd” címke szerepelt, de tudta: számos olyan bolygó létezik, amelyen a standard időbeosztást használják, és nem veszik számításba a nappal és éjszaka esetleg kényelmetlennek tartott helyi váltakozását. A tengely körüli forgási sebességek eltérőek, és ő nem tudta, a Trantoré pontosan mennyi.

Először izgatottan követte a „Napterem” felé mutató jelzéseket, és kisvártatva meg is találta a helyiséget, de kiderült, hogy az valójában csak egy mesterséges fényű szoláriumkamra. Pár percig ácsorgott bent, majd inkább visszatért a Luxor fő halljába.

– Kérem, hol válthatok jegyet a bolygókirándulásra? – kérdezte meg a szállodai portást.

– Itt, nálam.

– És mikor kezdődik?

– Épp az imént indultak el. Pont lekéste őket. A következő már csak holnap indul. De ha megveszi a jegyet most, fenntartunk önnek egy helyet.

– Óh – sóhajtott csalódottan. Tudta: a másnap már túl késő. Akkor az egyetemre kell mennie. – Nincs itt esetleg valami kilátó vagy megfigyelőtorony… vagy valami? – kérdezte. – Mármint a szabad ég alatt.

– Hogyne lenne! Arra adhatok jegyet, ha akarja. De jobb lesz, ha előbb ellenőrzöm, nem esik-e. – Megérintett egy, a könyökénél rejtőző kapcsolót, és tekintetével követte az opálos képernyőn sebesen elsuhanó szóáradatot. Gaal vele együtt olvasta a szöveget.

– Szép az idő – állapította meg kisvártatva a recepciós. – Jobban belegondolva, azt hiszem, most épp a száraz évszakban vagyunk. – Majd társalkodó stílusban hozzátette: – Jómagam nem bajlódok a kinti világgal. Utoljára jó három éve járhattam odakint. Az ember egyszer megnézi, aztán annyi. Tessék, itt a jegye. Ott hátul találja a különliftet. Ki van rá írva, hogy „a Toronyba”. Szálljon csak be nyugodtan.

A felvonó a gravitációs taszítás elvén működő újfajta típusba tartozott. Gaal belépett, és mások is benyomultak utána. A kezelő megérintett egy gombot. Gaal egy pillanatra úgy érezte, súlytalanul lebeg a levegőben, ahogy a gravitáció nullára váltott, majd ahogy a lift gyorsulni kezdett felfelé, fokozatosan, apránként újra visszanyerte a súlyát. Egy idő múlva lassulás következett, és a talpa felemelkedett a padlóról. Önkéntelenül felkiáltott.

– Dugja be a lábát a korlát alá! – kiáltotta a liftkezelő. – Nem tud olvasni?

A többiek persze tudták, mi a teendő. Nekik nem támadt ilyen gondjuk, és most mosolyogva figyelték, amint vadul, ám hasztalan hadonászva próbál visszakapaszkodni melléjük a fal mentén. A cipőjüket alulról beakasztották a padlón jó félméterenként rögzített, párhuzamosan futó krómozott keresztrudakba. Beszálláskor ő maga is észrevette ezeket a fémkorlátokat, de nem törődött velük.

Érte nyúlt egy kéz, és visszahúzta a padlóra. Zihálva köszönetet mondott, miközben a lift megállt.

Kilépett egy nyitott teraszra, ahol szinte bántotta a szemét a vakítóan fehér ragyogás. A férfi, aki az imént segítő kezet nyújtott neki, közvetlenül mögötte állt meg.

– Van bőven ülőhely – jegyezte meg barátságosan.

Gaal becsukta az ámulattól tátva maradt száját.

– Valóban, nagyon úgy tűnik – felelte, és automatikusan megindult feléjük, majd megtorpant. – Ha nem bánja, én még itt maradnék egy kicsit a korlátnál. Én… csak szeretnék körülnézni.

A férfi szívélyesen intett neki, Gaal pedig kihajolt a válláig érő védőkorlát fölött, és élvezettel gyönyörködött a lenyűgöző panorámakilátásban.

Nem látta a talajt. Beleveszett az emberkéz alkotta egyre bonyolultabb szerkezetek és építmények bonyolult szövevényébe. Horizont gyanánt csak fém nyújtózott az égig, ameddig a szem ellátott, szinte egységes szürkeségbe olvadva, és ő tisztában volt vele, hogy a bolygó gyakorlatilag teljes szárazföldi felszínén hasonló látvány fogadná. Életnek, mozgásnak szinte semmi jele nem látszott – mindössze néhány luxusbárka lebegett az égen –, ám tudta, hogy emberek milliárdjai nyüzsögnek odalenn, a Trantor vastag fémbőre alatt.

Zöld növényzetnek sem látta nyomát; se zöldet, se földet, semmi mást, csak az emberi élet jeleit. Homályosan eszébe ötlött, hogy valahol itt, ezen a bolygón található a császári palota, százhatvan négyzetkilométeres természetes talajon, zöldellő fáktól és virágok szivárványos színpompájától övezve, kicsiny szigetként kiemelkedve az acélóceánból. Ám onnan, ahol ő állt, nem látta. Ennyi erővel akár tízezer kilométernyire is lehetett tőle. Nem tudta.

Mielőbb nyélbe kell ütnöm ezt a kirándulást!

Hangosan felsóhajtott: ráébredt, hogy végre mégis eljutott hát a Trantorra; a bolygóra, amely az egész Galaxis középpontja és az emberi faj leglényegesebb magja. Nem érzékelt semmit a gyengeségéből. Nem látott leszállni egyetlen élelmiszer-szállító teherhajót sem. Nem szembesült a Trantor negyvenmilliárdos lakosságát a Galaxis többi részével összekötő ütőér kényes sebezhetőségével. Csak a legmagasztosabb emberi vívmány tudatosult benne; egy egész világ teljes és már-már arcátlanul végleges meghódításának lenyűgöző teljesítménye.

Kissé üveges tekintettel lépett el végül a mellvédtől. Liftbéli barátja intett, hogy üljön le mellé, Gaal pedig elfogadta az invitálást.

A férfi elmosolyodott.

– Jerril vagyok. Mondja, először jár a Trantoron?

– Igen, Jerril úr.

– Gondoltam. Amúgy Jerril a keresztnevem. A Trantor mindenkit megérint, akiben rejlik némi költői véna. Viszont maguk a trantoriak sosem jönnek fel ide. Nem szeretik ezt a látványt. Idegesek lesznek tőle.

– Idegesek…?! Egyébként Gaal vagyok. De miért válnának idegessé ettől? Hiszen lenyűgöző a panoráma.

– Nos, ez attól függ, Gaal. Ha valaki egy kis kabinban születik, egy szűk folyosón nő fel, egy cellában dolgozik, és egy zsúfolt napozókamrában tölti a vakációját, akkor, ha feljön ide a szabadba, ahol csak a nyílt eget látja a feje fölött, akár ideg-összeroppanást is kaphat. Évente egyszer felküldik a gyerekeket, miután betöltötték az ötöt. Nem tudom, van-e bármi haszna. Valójában így nem kapnak belőle eleget, és az első néhány alkalommal hisztérikusan bőgnek. Sokkal szerencsésebb lenne már akkor elkezdeni felhordani őket, amint megtanultak járni, legalább hetente egyszer.

– Igazából persze nem nagyon számít – folytatta. – Mert mi van akkor, ha egyáltalán ki sem jönnek? Boldogan elvannak odalent, és ők kormányozzák a Birodalmat. Mit gondol, milyen magasan vagyunk?

– Talán nyolcszáz méteren? – kockáztatta meg, magában azon tűnődve, nem naiv-e a becslése.

Bizonyára az lehetett, mivel Jerril kuncogni kezdett.

– Nem, valójában csak százötven méter – felelte.

– Mennyi? De hát, a lift legalább…

– Igen, tudom. Csak épp az idő nagy része azzal telt, hogy feljussunk a földszintre. A Trantor alagútjai csaknem két kilométer mélyen lenyúlnak a felszín alá. Olyan ez a város, mint egy jéghegy. A kilenc tizede nem is látszik. Sőt, a part mentén még az óceánmeder alá is benyomakszik pár kilométernyire. Tulajdonképpen olyan mélyen vagyunk, hogy kihasználhatjuk a felszínen és a néhány kilométernyi mélységben mérhető hőmérsékletek közötti különbséget, amivel gyakorlatilag fedezhetjük a teljes energiaszükségletünket. Tudta ezt?

– Nem. Én azt hittem, nukleáris áramfejlesztőket használnak.

– Egykor valóban így volt. De ez a megoldás olcsóbb.

– Képzelem.

– Mit gondol erről az egészről? – A férfi addigi nyájas derűje egy pillanatra elpárolgott, arckifejezése agyafúrt, csaknem sunyin számító lett.

– Tényleg lenyűgöző – nyögte ki Gaal ismét.

– És, mi járatban itt? A szabadságát tölti? Utazgat? Kirándul?

– Nos, nem egészen. Vagyis, mindig is szerettem volna ellátogatni a Trantorra, de most elsősorban egy álláslehetőség miatt jöttem.

– Ó, igazán?

Gaal úgy érezte, további magyarázattal tartozik.

– Dr. Seldon projektjében vennék részt, a Trantori Egyetemen.

– Holló Seldon?

– Jaj, nem. Én Hari Seldonra céloztam. Tudja, a pszichohistorikus Seldonra. Nem ismerek semmiféle Holló Seldont.

– Én is Harira gondoltam. Holló csak a gúnyneve. Helyi szleng, tudja. Mivel a jóslataiban folyton katasztrófáról károg, mint valami vészmadár.

– Valóban? – Gaal őszintén elképedt.

– De erről nyilván magának is tudnia kellett. – Jerril nem mosolygott; látszott, hogy tényleg nem tréfál. – Azért jött, hogy neki dolgozzon, nem igaz?

– Nos, igen, matematikus vagyok. De miért jósol katasztrófát? És mifélét?

– Maga szerint?

– Attól tartok, halvány fogalmam sincs. Olvastam a dr. Seldon és kutatócsoportja által írt cikkeket. Tiszta elméleti matematika mind.

– Igen, amiket közreadnak, valóban azok.

Gaal hirtelen bosszús lett.

– Azt hiszem, most inkább visszamegyek a szobámba. Nagyon örülök, hogy találkoztunk.

Jerril közömbösen búcsút intett neki.

Gaal egy láthatólag őrá váró férfit talált a szobájában. Egy pillanatra túlságosan meghökkent ahhoz, hogy hangos szavakba öntse az ilyen helyzetekben elkerülhetetlenül az ember ajkára toluló kérdést:

– Mit keres maga itt?

Jöttére az idegen felállt. Akkor vette csak észre, milyen idős, szinte teljesen kopasz, és kissé bicegve jár; kék szeme azonban nagyon is fiatalosan és fényesen ragyogott.

– Hari Seldon vagyok – mutatkozott be egy pillanattal azelőtt, hogy Gaal összezavarodott elméje felismerhette volna őt a képeken már számtalanszor látott, és így jól az emlékezetébe vésődött arc alapján.

4:

PSZICHOHISTÓRIA – …Gaal Dornick nem matematikai elméletek segítségével a matematika azon ágaként definiálta a pszichohistóriát, amely a közösségekbe tömörült embercsoportoknak az állandó társadalmi és gazdasági ösztönzésekre adott reakcióit tanulmányozza…

…Mindezen definíciókban hallgatólagosan benne rejlik a feltételezés, miszerint a tanulmányozott embercsoportok elég nagyok és heterogének az érvényes és megbízható statisztikai elemzéshez. Egy ilyen csoport legkisebb szükséges méretét Seldon Első Törvénye határozza meg, amely…

Egy további szükségszerű feltételezés szerint magának az embercsoportnak nem szabad tudnia a rajta végzett pszichohistóriai elemzésről ahhoz, hogy a csoporttagok válaszreakciói valóban véletlenszerűek legyenek…

Minden érvényes pszichohistóriai tanulmány a Seldon-egyenletek kidolgozásán alapul, amelyek olyan társadalmi és gazdasági erőknek megfelelő tulajdonságokat mutatnak, mint…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

– Jó napot, uram! – szólalt meg végre Gaal. – Én… én…

– Nem hitte volna, hogy már ma találkozunk, igaz? Rendes körülmények között nem is került volna erre sor. Ám az a helyzet, hogy amennyiben igényt tartunk a szolgálataira, gyorsan kell dolgoznunk. Egyre nehezebb ugyanis új munkatársakat szereznünk.

– Ezt nem értem, uram.

– A kilátótoronyban egy férfi beszédbe elegyedett önnel, ugye?

– Igen. A keresztneve Jerril. Semmi mást nem tudok róla.

– A neve nem számít. Az illető valójában a Közbiztonsági Bizottság ügynöke. Az űrkikötő óta követte magát.

– De miért? Attól tartok, teljesen össze vagyok zavarodva.

– Rólam nem mondott semmit az az ember a toronyban?

– Holló Seldonként hivatkozott önre – vallotta be Gaal némi habozás után.

– Azt is mondta, miért?

– Állítólag ön folyton katasztrófát jósol.

– Így is van. Mit jelent önnek a Trantor?

Ma mindenki a Trantorral kapcsolatos véleményemre kíváncsi. Gaalnak most is ugyanaz a szó jutott eszébe, semmi mást nem bírt kinyögni.

– Lenyűgöző hely.

– Ezt most csak úgy mondja, gondolkodás nélkül. Hát a pszichohistória? Arról mi a véleménye?

– Még nem gondoltam rá, hogy alkalmazzam a problémára.

– Mire végzünk, fiatalember, meglátja, minden problémára magától értetődően fogja alkalmazni a pszichohistóriát. Figyeljen ide! – Seldon elővette kézi számológépét a derékszíján lógó védőtasakból. Azt beszélték, még a párnája alatt is tart egyet, arra az eshetőségre, ha elkerülné az álom. Az eszköz fényes, szürke bevonata már kezdett kissé elkopni a sok használattól. Seldon kortól pigmentfoltos ujjai fürgén cikáztak a kezelőfelületét betöltő gombok sorai és oszlopai mentén. A felső kijelzősávon vörös számjegyek és szimbólumok izzottak fel.

– Ez jelképezi a Birodalom jelenlegi helyzetét – közölte, majd várakozóan elhallgatott.

– Ez nyilván nem a helyzet teljes ábrázolása – jegyezte meg végül Gaal, némi elmélyült töprengés után.

– Nem, valóban nem a teljes – bólintott Seldon. – Örülök, hogy nem fogadja el vakon, amit mondok. Mindazonáltal, ez a megközelítés nagyjából megfelel a célnak, hogy szemléltesse az alapfeltevést. Ezt el tudja fogadni?

– Igen, azzal a kitétellel, hogy később majd ellenőrzöm az egyenlet levezetését – felelte Gaal óvatosan, próbálva gondosan elkerülni egy lehetségesnek vélt csapdát.

– Helyes! Most pedig adjuk hozzá ehhez a császár elleni merényletek és az alkormányzói lázadások ismert valószínűségét, a korunkban rendszeresen ismétlődő gazdasági válságperiódusokat, a bolygófelderítések drasztikusan csökkenő mértékét, a…

És egyre csak sorolta. Ujjai érintésére minden újabb említett tétellel új szimbólumok keltek életre, és beleolvadtak az egyre bővülő és fokozatosan átalakuló alapegyenletbe.

Gaal csak egyszer szakította félbe.

– Nem látom ennek a transzformációs sornak az érvényességét.

Seldon megismételte a műveletet, ezúttal lassabban.

– De hát itt társadalmi operációt alkalmazott, amit elvileg tilos – kifogásolta Gaal.

– Helyes. Látom, gyorsan vág az esze, de még nem eléggé. Ebben a kapcsolatban nem tiltott ez a levezetés. Hadd mutassam meg egyszerűbb sorfejtésekkel.

Az eljárás sokkal hosszabb műveletsort eredményezett, és végül Gaal alázatosan elismerte:

– Igen, most már látom.

Seldon végül abbahagyta.

– Ez itt a Trantor három évszázad múlva. Hogyan értelmezi ezt, hm? – Kérdőn oldalra billentette a fejét, és várta a választ.

– Teljes pusztulás! – hebegte Gaal hitetlenkedve. – De… de hát… ez lehetetlen. A Trantor sosem volt…

Seldon heves izgatottsága olyan emberre vallott, akinek csak a teste öregedett meg, a szelleme friss maradt.

– Gyerünk, fiatalember! Maga is látta, hogyan jutottunk erre az eredményre. Most öntse szavakba, kérem. Felejtse el egy pillanatra a matematikai szimbólumokat!

– Amilyen mértékben tovább specializálódik a Trantor, úgy válik még sebezhetőbbé és képtelenebbé az önvédelemre – kezdte Gaal. – Továbbá, ahogy egyre inkább a Birodalom közigazgatási és kormányzati középpontjává alakul, úgy ígérkezik egyre értékesebb zsákmánynak. És ahogy a császári trónutódlás egyre bizonytalanabb lesz, a főcsaládok között pedig elmérgesedik a viszálykodás, úgy tűnik el a társadalmi felelősségvállalás.

– Elég, köszönöm. És mi a helyzet a három évszázadon belüli teljes pusztulás számszerű valószínűségével?

– Azt nem tudom megmondani.

– Csak el tud végezni egy meződifferenciálást, nem?

Gaal úgy érezte, Seldon túl nagy nyomást gyakorol rá. És nem adta kezébe a számológépet, csak az orra elé tartotta. Vadul számolni kezdett magában, és érezte, ahogy az erőfeszítéstől kiütközik a homlokán a veríték.

– Olyan nyolcvanöt százalék? – kockáztatta meg.

– Nem rossz – biggyesztette le Seldon az alsó ajkát –, de nem is pontos. A tényleges számérték kilencvenkét és fél százalék.

– Ezért hívják Holló Seldonnak? – kérdezte Gaal. – Mindebből egy árva szót sem találtam az újságokban.

– Még szép, hogy nem. Ez nem jelenhet meg nyomtatásban. Gondolja, hogy a Birodalom ilyen nyíltan beismerné, mennyire roskatag lábakon áll? Ez csak a pszichohistória alkalmazásának egyszerű szemléltetése volt. Ám az eredményeink egy része kiszivárgott az arisztokrácia köreibe.

– Az elég baj.

– Nem feltétlenül. Mindent számításba vettünk. Ezt is.

– Ezért tartanak szemmel engem?

– Igen. A projektemmel kapcsolatban mindenen és mindenkin rajta tartják a szemüket.

– Veszélyben van, uram?

– Ó, hogyne. Körülbelül egy egész hét tized százalékos a valószínűsége annak, hogy végeznek velem, de természetesen ez nem állítaná le a projektet. Ezt is számításba vettük. Nos, felejtse el. Gondolom, holnap találkozunk az egyetemen.

– Igen, uram – felelte Gaal.

5:

KÖZBIZTONSÁGI BIZOTTSÁG – …Az arisztokrata kör I. Cleon, az utolsó Entun meggyilkolása után került hatalomra. Mindent együttvéve, a rend egyik alkotóelemét jelentették a Birodalomban az instabilitás és bizonytalanság évszázadaiban. A bizottság általában a Chen és a Divart főcsaládok irányítása alatt állt, ám végül a status quo fenntartásának vak eszközévé silányodott… Csak az utolsó erőskezű császár, II. Cleon trónra jutása után szűnt meg teljesen a hatalmi helyzete az államban. Az első főbiztosuk…

…Bizonyos szempontból a bizottság hanyatlásának kezdete visszavezethető Hari Seldonnak az Alapítványi Kor kezdete előtt két évvel lefolyt peréig. A tárgyalás részletes leírása megtalálható Gaal Dornick Hari Seldon-életrajzában…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA

Gaal végül nem teljesítette az ígéretét. Másnap reggel személyi hívója tompa berregésére ébredt. Fogadta a hívást, mire a recepciós fojtott, egyszerre udvarias és rosszalló hangon tájékoztatta, hogy a Közbiztonsági Bizottság rendeletére őrizetbe vették.

Gaal az ajtóhoz sietett, és megpróbálta kinyitni, de zárva találta. Nem tehetett mást: felöltözött, és várt. Rövidesen érte jöttek, átszállították egy másik helyre, de továbbra is őrizetben maradt. A lehető legudvariasabban kérdéseket szegeztek neki. Az egész eljárás roppant civilizáltan zajlott. Elmagyarázta nekik, hogy a Synnaxról származik; hogy ilyen és ilyen iskolákat végzett, ekkor és ekkor szerzett matematikai doktori fokozatot. Hogy állásért pályázott dr. Seldon kutatócsoportjába, és el is fogadták a jelentkezését. Újra meg újra elismételte ezeket az adatokat; ők pedig folyton visszatértek a Seldon-projekthez való csatlakozásához, és annak részleteiről faggatták. Honnan hallott róla; mi lenne a pontos feladata; miféle titkos utasításokat kapott; és egyáltalán, miről szól ez az egész?

Azt felelte, nem tudja. Nem kapott semmiféle titkos instrukciót. Ő csak egy egyszerű tudós és matematikus. Egyáltalán nem érdekli a politika.

Szelíd vallatója végül egyenesen nekiszegezte a kérdést:

– Mikor fog elpusztulni a Trantor?

Gaal habozni kezdett.

– Ezt én honnan tudhatnám?

– Úgy érti, valaki más tudhatja?

– Hogy nyilatkozhatnék másvalaki nevében? – Egyszerre nagyon melege lett; túlságosan megizzasztották.

– Beszélt magának valaki efféle pusztulásról? Talán időpontot is említett? – firtatta inkvizítora. Majd a fiatalember habozását látva, így folytatta: – Figyeltük magát, doktor úr. Ott vártuk a reptéren, amikor megérkezett; a kilátótoronyban, amikor a találkozójára várt; és természetesen a dr. Seldonnal folytatott beszélgetését is lehallgattuk.

– Akkor azt is pontosan tudják, mik a professzor nézetei a dologról – felelte Gaal hűvösen.

– Meglehet. De most szeretnénk az ön szájából hallani.

– Neki az a véleménye, hogy a Trantor három évszázadon belül el fog pusztulni.

– Bebizonyította ezt önnek… khm… matematikailag?

– Igen, be! – bólintott dacosan.

– És gondolom, fenntartja, hogy ez a… khm… matematika… helytálló.

– Ha dr. Seldon állítja, akkor az.

– Nos, akkor még visszatérünk erre.

– Várjon! Jogom van ügyvédhez. Követelem, hogy élhessek a Birodalom polgáraként engem megillető jogokkal!

– Rendben, nyugodtan élhet velük.

Így is történt.

Egy magas, szikár férfi lépett be végül hozzá; arca csupa függőleges vonalból állt, és oly keskeny volt, hogy az ember önkéntelenül eltűnődött a láttán, vajon képes-e egyáltalán mosolyogni.

Gaal felnézett. Ápolatlannak és elcsigázottnak érezte magát. Máris oly sok minden történt vele, pedig még alig harminc órája tartózkodott a Trantoron.

– Lors Avakim vagyok – mutatkozott be az idegen. – Dr. Seldon bízott meg az ön jogi képviseletével.

– Valóban? Nos, akkor figyeljen ide. Követelem, hogy haladéktalanul forduljon a császárhoz. Ok nélkül tartanak fogva. Mindenben ártatlan vagyok. Mindenben! – Lefelé fordított tenyérrel, türelmetlenül suhintott a karjával a levegőben. – El kell intéznie, hogy azonnal kihallgatást nyerjek a császárnál!

Avakim közben gondosan kirakosgatta a padlóra egy lapos dosszié tartalmát. Ha Gaal hajlandó lett volna odafigyelni, talán felismeri az alufólia vékonyságú, szalagszerű kialakításuknak köszönhetően egy kicsiny személyi kapszulába is beilleszthető Cellomet jogi formanyomtatványokat. Ugyanígy észrevehette volna a zsebdiktafont is.

Avakim, aki rá se hederített Gaal indulatos kitörésére, végre felpillantott.

– A bizottság természetesen kémsugárral lehallgatja a beszélgetésünket – közölte higgadtan. – Ami persze törvénytelen, ők mégis megteszik.

Gaal a fogát csikorgatta.

– Mindazonáltal – folytatta Avakim, miközben kimérten helyet foglalt –, ez a hangrögzítő az asztalon, amely ránézésre semmiben sem különbözik egy közönséges diktafontól, és tökéletesen el is látja ezt a feladatát, rendelkezik azzal a pluszfunkcióval is, hogy képes teljesen leárnyékolni a kémsugarat. Ráadásul erre nem is jönnek rá egyhamar.

– Vagyis nyugodtan beszélhetek?

– Természetesen.

– Akkor hát, kihallgatást kérek a császártól.

Avakim kimérten elmosolyodott; kiderült hát, hogy mégiscsak van hely keskeny ábrázatán efféle gesztusnak. Igaz, ráncosra kellett húznia az arcát, hogy elférjen rajta az a mosoly.

– Maga vidéki – állapította meg.

– Attól még ugyanúgy a Birodalom polgára vagyok. Nem kevésbé, mint ön, vagy ennek a bizonyos Közbiztonsági Bizottságnak bármely tagja.

– Hogyne, efelől semmi kétség. Mindössze arról van szó, hogy tartományi lakosként aligha van tisztában az aktuális trantori viszonyokkal. Tudja, nem létezik olyasmi, hogy császári kihallgatás.

– Akkor ki máshoz fellebbezhet az ember a bizottság ellen? Létezik valami más eljárás?

– Semmi. Gyakorlatilag nincs kihez fordulni. Jogi értelemben véve, kérvényezheti ugyan a császár segítségét, de meghallgatásra ne számítson. Tudja, a jelenleg uralkodó császár nem az Entun-dinasztia sarja. Attól tartok, a Trantor pillanatnyilag az arisztokrata családok markában van; ugyanazokéban, akiknek tagjaiból a Közbiztonsági Bizottság összetevődik. Mellesleg olyan fejlemény ez, amelyet a pszichohistória tudománya már jó előre pontosan megjósolt.

– Valóban? – kérdezte Gaal elképedve. – Akkor hát, ha dr. Seldon képes háromszáz évre előre jelezni a Trantor történelmét…

– Vagy akár ezerötszáz évre előre is…

– Jól van, legyen akár tizenötezer év. Akkor tegnap délelőtt miért nem tudta megjósolni a ma reggeli eseményeket, és miért nem figyelmeztetett engem…? Nem, kérem, ne haragudjon. – Gaal leült, és izzadt tenyerébe támasztotta a fejét. – Világosan értem, hogy a pszichohistória egy statisztikai tudomány, és még megközelítő pontossággal sem tudja meghatározni egyetlen ember jövőjét. De nyilván megérti, hogy feldúlt vagyok.

– Pedig téved. Dr. Seldon úgy vélte, hogy ma reggel le fogják tartóztatni önt.

– Hogy micsoda?!

– Sajnálatos, de igaz. A bizottság egyre ellenségesebb az ő tevékenységével szemben. A kutatócsoportjához csatlakozni kívánó új tagokat egyre komolyabb zaklatásoknak teszik ki. A grafikonok megmutatták, hogy a céljainknak talán az felel meg a leginkább, ha most visszük forrpontra a dolgokat. A bizottság önmagától kissé lassan mozdult, úgyhogy dr. Seldon tegnap meglátogatta önt, pontosan abból a célból, hogy lépéskényszerbe hozza őket. Semmi más célja nem volt ezzel.

Gaalnak elakadt a lélegzete.

– Ez felháborító! Kikérem magamnak, hogy így kihasználtak!

– Kérem, értse meg! Szükség volt erre a lépésre. Nem volt semmiféle személyes oka, hogy épp magára esett a választás. Tisztában kell lennie azzal, hogy dr. Seldon tervei, amelyeket a több mint tizennyolc éves kutatómunka során kifejlesztett matematika segítségével dolgozott ki, számolnak minden jelentős valószínűségű lehetőséggel. Ez is egyike ezen eshetőségeknek. Engem semmi más célból nem küldtek ide, csak hogy biztosítsam önt: nincs mitől félnie. Szerencsés véget ér az ügy; a projekt szempontjából csaknem egészen bizonyosan, és az ön szempontjából is meglehetősen biztató valószínűséggel.

– Mik a pontos értékek? – követelte Gaal.

– A projekt szempontjából több mint kilencvenkilenc egész kilenc tized százalék.

– És az enyémből?

– A kapott információim szerint a kedvező kimenetel valószínűsége hetvenhét egész két tized százalék.

– Akkor több mint egy az öthöz az esélye annak, hogy börtönbe zárnak, vagy halálra ítélnek.

– Ez utóbbi valószínűsége kevesebb mint egy százalék.

– Valóban? Mint tudjuk, az egy emberre elvégzett kalkulációk mit sem érnek. Most szépen megy, és ideküldi nekem dr. Seldont.

– Azt sajnos nem tehetem. Maga dr. Seldon is le van tartóztatva.

Ebben a pillanatban kivágódott az ajtó, mielőtt a székéből felugró Gaal bármi egyebet tehetett volna egy elharapott kiáltásnál. Egy őr lépett be, és egyenesen az asztalhoz ment. Kézbe vette, minden oldaláról szemügyre vette, majd zsebre vágta a hangrögzítőt.

– Nekem szükségem lesz erre a készülékre – jegyezte meg Avakim halkan.

– Majd hozunk önnek, ügyvéd úr, olyat, amely nem bocsát ki sztatikus védőmezőt.

– Ez esetben befejeztem a beszélgetést.

Gaal nézte, amint távoznak, azután egyedül maradt.

6:

A tárgyalás (Gaal legalábbis feltételezte, hogy az, noha jogilag nem sokban emlékeztetett a körülményes perrendtartási gyakorlatra, amelyről olvasott) nem tartott sokáig. Csak a procedúra harmadik napján jártak, ám Gaal már most sem tudta visszaidézni a kezdetét, bárhogy is erőltette az emlékezetét.

Őt magát szinte teljesen békén hagyták. A nehéztüzérséget dr. Seldon személye ellen vetették be. Hari Seldon azonban egykedvűen ült a helyén, és higgadtan tűrte az ostromot. Gaal úgy érezte, ő maradt számára az egyetlen stabil pont az egész világon.

A hallgatóság kis létszámú volt, és tagjai kizárólag a Birodalom bárói közül kerültek ki. A sajtót és a nagyközönséget kizárták, és erősen kétséges volt, hogy a kívülállók közül hányan sejtették egyáltalán, hogy a terem falai között a Seldon-per zajlik éppen. A légkör végig egyhangúlag ellenséges maradt a vádlottakkal szemben.

A magasított asztal mögött a Közbiztonsági Bizottság öt tagja ült. Skarlátvörös-arany egyenruhát és fényes, szorosan illeszkedő műanyag süveget viseltek, ezek tanúskodtak bírói hivatalukról. Középen maga Linge Chen, a főbiztos foglalt helyet. Gaal korábban még sosem látott ilyen rangos nagyurat, és most ámulattal figyelte. Chen az egész tárgyalás alatt alig szólt egy-két szót. Viselkedésével teljesen nyilvánvalóvá tette, hogy méltóságán alulinak tartja a sok beszédet.

A bizottsági ügyész átfutotta a jegyzeteit, és folytatta a kihallgatást. Továbbra is Seldon állt a tanúk padján.

KÉRDÉS: Lássuk csak, dr. Seldon. Jelenleg hány fő dolgozik az ön által vezetett projektben?

VÁLASZ: Ötven matematikus.

KÉRDÉS: Dr. Gaal Dornickot is beleértve?

VÁLASZ: Dr. Dornick az ötvenegyedik.

KÉRDÉS: Á, szóval ötvenegy. Erőltesse csak meg az emlékezetét, dr. Seldon. Hátha ötvenkettőt vagy ötvenhármat is össze tud szedni. Vagy tán még többet is?

VÁLASZ: Dr. Dornick hivatalosan még nem csatlakozott a szervezetemhez. Ha és amikor ez megtörténik, ötvenegy lesz a taglétszám. Jelenleg viszont, amint már mondtam, kereken ötven.

KÉRDÉS: És véletlenül sem lehetséges, hogy százezer körül, ugye?

VÁLASZ: Matematikus? Dehogy!

KÉRDÉS: Nem azt mondtam, hogy matematikus. Mindenkit beleértve, vannak százezren?

VÁLASZ: Ha mindenkit beleszámolunk, az ön adata helyes lehet.

KÉRDÉS: Helyes lehet? Szerintem az. Azt mondom, jelenleg kilencvennyolcezer-ötszázhetvenketten dolgoznak az ön projektjén.

VÁLASZ: Azt hiszem, ön a nőket és a gyermekeket is beleszámolta ebbe.

KÉRDÉS (emeltebb hangon): Én azt állítom, hogy összesen kilencvennyolcezer-ötszázhetvenkét egyénről van szó. Ne próbáljon mellébeszélni!

VÁLASZ: Elfogadom a számot.

KÉRDÉS (újra a jegyzeteibe pillantva): Tegyük félre ezt egy percre, és térjünk rá egy másik dologra, amelyet részben már érintettünk. Megismételné, dr. Seldon, milyen nézeteket vall a Trantor jövőjét illetően?

VÁLASZ: Azt mondtam, és újra megismétlem, hogy a Trantor három évszázadon belül romokban fog heverni.

KÉRDÉS: Árulja el, nem tekinti hűtlenségnek az iménti állítását?

VÁLASZ: Nem, uram. A tudományos igazság felette áll a hűségnek és hűtlenségnek.

KÉRDÉS: Biztos benne, hogy állítása a tudományos igazságot képviseli?

VÁLASZ: Igen.

KÉRDÉS: Milyen alapon?

VÁLASZ: A pszichohistória matematikai nyelven megfogalmazott törvényei alapján.

KÉRDÉS: Be tudja bizonyítani, hogy ez a matematika megalapozott?

VÁLASZ: Csak egy másik matematikusnak.

KÉRDÉS (elmosolyodva): Vagyis azt állítja, hogy az ön igazsága olyan titokzatos természetű, hogy csak a beavatottaknak szól, közönséges halandó meg sem értheti azt. Holott szerintem az igazságnak ennél jóval világosabbnak és közérthetőbbnek, kevésbé rejtélyesnek, vagyis a közönséges elme számára hozzáférhetőbbnek kellene lennie.

VÁLASZ: Bizonyos elmék számára nem is jelent nehézséget. Az energiaátvitel fizikája, amit ma termodinamika néven ismerünk, a mítoszok korától kezdve az egész emberi történelem során érthető és világos volt, mégis könnyen elképzelhető, hogy az itt jelenlévők közül vannak, akik nem lennének képesek megtervezni egy elektromos motort. Ugyanez akár a legintelligensebb emberekre is érvényes. Kétlem, hogy a nagy tudású bizottsági urak…

Ezen a ponton az egyik biztos az ügyész felé hajolt. Nem lehetett kivenni a szavait, de sziszegő hangja heves indulatokról árulkodott. Az ügyész elvörösödött, és félbeszakította Seldont.

KÉRDÉS: Dr. Seldon, nem azért vagyunk itt, hogy szónoklatokat hallgassunk. Tekintsük hát úgy, hogy ön kifejtette az álláspontját. Lehetségesnek vélem, hogy katasztrófát ígérő jóslataival az a szándéka, hogy  saját céljai elérése érdekében aláássa a Birodalmi Kormányba vetett közbizalmat.

VÁLASZ: Ez nem így van.

KÉRDÉS: Úgy vélem, ön azt szándékozik elhitetni, hogy a Trantor úgynevezett pusztulását megelőző időszak tele lesz mindenféle társadalmi zavargásokkal és nyugtalansággal.

VÁLASZ: Ez így van.

KÉRDÉS: És hogy ön pusztán azáltal, hogy megjósolja, szeretné előidézni ennek bekövetkezését, továbbá azt reméli, hogy addigra már egy százezres hadsereg áll majd készenlétben.

VÁLASZ: Először is, ez nem így van. De még ha így lenne is, ha utánajár, könnyen meggyőződhet róla, hogy köztük alig tízezer fő a katonakorú férfi, de közülük sem részesült senki katonai kiképzésben.

KÉRDÉS: Valaki más megbízásából dolgozik?

VÁLASZ: Engem senki sem fizetett le, ügyész úr.

KÉRDÉS: Teljesen önzetlenül és érdek nélkül teszi, amit tesz? Csak a tudományt szolgálja?

VÁLASZ: Így van.

KÉRDÉS: Akkor hát lássuk, hogyan. Dr. Seldon, ön szerint meg lehet változtatni a jövőt?

VÁLASZ: Nyilvánvalóan. Ez a bírósági terem a következő néhány órában talán felrobban, talán nem. Ha a levegőbe repülne, akkor néhány kisebb vonatkozásban kétségkívül megváltozna a jövő.

KÉRDÉS: Ön most mellébeszél, dr. Seldon. Az egész emberi faj teljes történelmét meg lehet-e változtatni?

VÁLASZ: Igen.

KÉRDÉS: Könnyen?

VÁLASZ: Nem. Csak igen nagy nehézségek árán.

KÉRDÉS: Miért?

VÁLASZ: Egy bolygónyi népesség pszichohistóriai irányultsága hatalmas inerciával, azaz tehetetlenségi energiával rendelkezik. Csak olyasvalami képes megváltoztatni a folyamatok irányát, ami legalábbis hasonló nagyságú tehetetlenségi erővel bír. Vagy az érintett, azaz változásra törekvő emberek számának kell elég nagynak lennie, vagy pedig, ha ez a szám viszonylag csekély, akkor a változáshoz szükséges idő növekszik meg óriási mértékben. Tud követni?

KÉRDÉS: Azt hiszem, igen. Vagyis a Trantornak nem kell elpusztulnia, ha nagyon sok ember úgy dönt, hogy ezt megakadályozza, és ennek megfelelően cselekszik.

VÁLASZ: Így van.

KÉRDÉS: Mondjuk, százezer ember?

VÁLASZ: Nem, uram. Az túlságosan kevés lenne.

KÉRDÉS: Biztos benne?

VÁLASZ: Kérem, ne feledje, hogy a Trantornak több mint negyvenmilliárd lakója van. Vegye figyelembe továbbá, hogy a pusztuláshoz vezető tendencia nemcsak a Trantorra érvényes, hanem a Birodalom egészére, amely viszont csaknem egykvintillió embert számlál.

KÉRDÉS: Értem. Akkor a százezer ember talán csak akkor változtathatja meg ezt a tendenciát, ha ők és utódaik háromszáz éven keresztül folyamatosan ezen munkálkodnak.

VÁLASZ: Attól tartok, ez nem így van. Háromszáz év túlságosan rövid idő ahhoz.

KÉRDÉS: Á, vagy úgy… Ebben az esetben, dr. Seldon, az alábbi következtetést vonhatjuk le az állításaiból. Ön százezer embert gyűjtött egybe a projektje zászlaja alatt. Ez azonban még mindig kevés ahhoz, hogy háromszáz éven belül megváltoztassa velük a Trantor történelmét. Más szóval: tegyenek bármit, ezek az emberek nem lesznek képesek megakadályozni a Trantor pusztulását.