Renáta W. Müller

A VÉDELMEZŐ

Minden jog fenntartva!

©Renáta W. Müller

ISBN: 9786150085227

https://www.facebook.com/renatawmuller/

https://www.instagram.com/renatawmuller/

TikTok: renatawmuller

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll.

Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra

jogosult használni.

Az e-könyv engedély nélküli másolása,

jogtalan terjesztése illegális könyvterjesztésnek minősül, és jogi következményeket von maga után.

Tartalomjegyzék

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

(*) 250.o. Utalás a szerző TestVÉR c. regényére.

(*) 252. 257.o. Utalás a szerző ‘A lázadó’ c. regényére.

1. FEJEZET

JELEN

Raven

A földön hasalok, homlokom a padló hidegéhez tapad, remegő kezeimet a fejemre szorítom. Az automata fegyver ropogása fájdalmasan hasít a dobhártyámba, a betört kirakatüveg éles szilánkjai szanaszét repülnek az üzlethelyiségben. Az ösztönöm azt súgja: Állj fel és menekülj, mégsem hallgatok rá, hanem minden bátorságomat összeszedem, nyakamat a vállaim közé húzom, és laposkúszásban mászok a pincelejáró felé. Ha engedem eluralkodni magamon a pánikot, ahelyett, hogy észszerűen cselekednék, az az életembe kerülhet. Édesapám és a nagybátyám már kisgyermek koromban felkészítettek engem és az unokatestvéreimet arra, mit kell tennünk hasonló helyzetben, ha életben akarunk maradni. Szorosan a földön maradni, ki a lővonalból, fedezéket keresni, várni az erősítést. Mennyire reméltem, hogy soha többé nem kell felidézzem ezeket az intelmeket, de a rendezvényszervező üzletem falába csapódó golyózápor brutális módon ránt vissza a realitás talajára. Valaki ismét az életemre tör, körülöttem tombol a káosz, és én semmit nem tehetek ellene.

– Sue! Jason! A földre! Le a földre! – ordítom, ahogy csak a torkomon kifér. A hátam mögött hatalmas robbanással durran szét az óriási, díszüveges chardonnay, amit a nagybátyám ajándékozott, amikor két évvel ezelőtt, reménnyel telve megnyitottam az üzletet. Tehetetlenül lesem, ahogy az ínyencségekkel telepakolt üvegvitrin fülsiketítő robajjal millió darabra hull, de nem fordulok meg. Elszántan mászok tovább a pincelejáró felé, legyűrve a szaggató fájdalmat, amit az alkaromba fúródó üvegszilánk darabkák okoznak. Nem akarok meghalni. Eszem ágában sincs a következő áldozata lenni ennek az eszeveszett háborúnak, amely már eddig is túl sok vért követelt. A szüleimét is – fut végig rajtam a fájdalmas gondolat, amint elérem a pinceajtót. Sue, a cukrászom kétségbeesett sikítása a fegyverek ropogásának a hangján is túlhallatszik.

– Maradjatok a földön! Másszatok erre! Gyorsan! – gesztikulálok hevesen a pincelejáró felé. Reszkető alkalmazottaim halálra rémült, falfehér arca láttán elszorul a szívem. Biztosan nem számítottak rá, hogy gépfegyveres merénylők próbálják szitává lőni őket, amikor aláírták a szerződést. Egy rémálom ez az egész, de számomra sajnos nagyon is ismerős. Életem egy újabb fejezete zárul le ezzel, mert ha túl is éljük a golyózáport, semmi nem lesz olyan, mint azelőtt. Ismét menekülnöm kell, hátrahagyva mindazt, amit kemény munkával sikerült felépítenem. Már össze sem tudom számolni, hányadszorra kell mindent újra kezdenem.

*

Hátamat a falnak támasztva gubbasztok a pince kövén, mellettem Jason, sápadt arccal sokkos állapotban mered maga elé. Sue, az üzletünk egyébként vicces és derűs cukrásza az egyetlen rendelkezésre álló széken ül. Két kézzel markolja a peremét, miközben egész testében reszket. Csendre intettem őket amint bezártam magunk mögött az ajtót, így most mind a hárman némán várjuk a fejleményeket. A golyózápor döreje egy ideje elhalt fentről, és lépések zaja sem hallatszik már, de eszemben sincs kinyitni az ajtót. Talán csak egy trükk, és arra várnak, hogy előmásszunk a rejtekhelyünkről. Sokkal biztonságosabb, ha megvárjuk Emilio bácsi embereit. Fáradtan behunyom a szemem, fejem sóhajtva a falnak támasztom. Kimondhatatlanul elegem van, rémült vagyok, frusztrált és dühös egyszerre. Két év kitartó munkája semmisült meg az imént pár perc leforgása alatt, mégsem az anyagiak miatt aggódom, hisz a pénz sosem volt gond a Bertone családban. Abból van bőven, és biztos vagyok benne, hogy Emilio bácsikám örömmel szponzorálná az üzlet újraépítését, vagy egyszerűen vásárolna nekem egy másikat kárpótlásként. Persze sosem engedném, hogy ezt tegye, ő meg duzzogna egy ideig a makacsságom miatt, de ez az egész nem a pénzről szól. Mérhetetlen jó érzéssel töltött el, hogy a vállalkozásomat saját erőmből építettem fel, nem pedig az ő anyagi támogatásával. Az az igazság, büszke voltam rá, hogy a családom közbenjárása nélkül sikerült létrehoznom a cégemet, hisz egész életemben arra törekedtem, hogy függetlenné váljak tőlük. Don Emilio Bertone világában pénzzel minden problémát meg lehet oldani, és néhány ropogós bankjeggyel az összes száj betömhető. Hiába próbáltam kivonni magam a család befolyása alól, a mai rajtaütéssel minden erőfeszítésem odalett. A boltom lerombolása nyílt hadüzenet volt Emilio bácsi számára, aki ezek szerint ismét harcban áll a konkurens maffia családok egyikével, vagy talán többel is. A fegyveres támadás figyelmeztetés volt, hogy az ellenségei nem riadnak vissza semmitől, készek a legvégsőkig elmenni, a családja életére törni. A merénylet nem csak az üzletem pusztulását jelenti, hanem azt is, hogy fel kell adnom az elmúlt évek során kemény munkával felépített egzisztenciámat, ráadásul a komoly harcok árán visszaszerzett lelki békém is a sárba lett tiporva.

Szomorú tekintettel nézem az alkalmazottaim halálra vált arcát, az emberekét, akik az elmúlt két évben a barátaimmá váltak, de akikkel ezek után meg kell szakítanom a kapcsolatot. Tudom, hogy a bácsikám bőkezűen gondoskodni fog róluk cserébe a hallgatásukért, és biztosan nem lesz anyagi gondjuk, míg új munkahelyet nem találnak. Torkomat mégis elszorítja a fájdalom, ha arra gondolok, hogy nem találkozhatunk többé, és csak remélni tudom, hogy idővel sikerül túljutniuk lelkileg is a traumán.

Mindennek a családom az oka. Minden keserűségnek, ami az elmúlt tíz évben ért, a Bertone klán alvilági tevékenysége az előidézője. Hányszor, de hányszor kívántam, bárcsak egy átlagos családba születtem volna. Olyan emberek közé, akik talán szerényebb körülmények között élnek, de a pénzük nem illegális kereskedelemből, éjszakai bárok üzemeltetéséből, prostik futtatásából és fegyvercsempészetből származik. Egy olyan családba, ahol nincs szükség testőrre, ahhoz, hogy nyilvános helyre látogassanak. Akiknek a kocsiját nem szorítják le az útról gengszterek, akik nem hagyják árván a tizenhárom éves lányukat, és akik a riválisok bosszújától félve, nem tartják az unokahúgukat hét lakat alatt egy bunkernek is beillő birtokon. Sokszor, keserűséggel a szívemben kívántam, bárcsak egy normális, unalmas családba születtem volna.

Jó néhány mélypont volt már az életemben, mint ez a mai is, és ilyenkor általában alaposan kibőgöm magam. Most a keserűség beszél belőlem, és mindent sötéten látok, de az is igaz, hogy ez csupán a történet egyik fele. Mert amikor oszlik a köd körülöttem, mindig eszembe jut milyen erős és megingathatatlan talajon áll ez a család. Nem tagadhatom, hogy imádom az unokatestvéreimet, Sandrót és Christ, és azzal is tisztában vagyok, hogy ők ugyanígy éreznek irántam. A szüleim halála után testvérekként nőttünk fel, és szívemből a bátyáimnak tekintem mindkettőt. Meg kell hagyni, ők is pont úgy bánnak velem, mint a kishúgukkal, beleértve a dolog összes pozitív és negatív oldalát. Aztán ott van a nagynéném, a határozott és erős jellemű Claire néni, anyám egykori bizalmasa, aki gyakorlatilag a pótanya szerepét tölti be az életemben a saját édesanyám halála óta. És persze a nagybátyám, don Emilio Bertone, a Főnök. Odaadó és gondoskodó családapa, szerető férj, sikeres üzletember, mellesleg, a keleti part legbefolyásosabb maffia vezére, a klán feje. Emilio bácsinak a két fia mellett nem született saját lánya, ezért engem kényeztet, védelmez, és úgy bánik velem, mintha a saját gyereke lennék. Én pedig, akármennyire viszolygok is a véres kezű maffiafőnök szereptől, amit az alvilágban betölt, mégis szeretem Emilio bácsit, a nagybátyámat. Nem nevezem őt az apámnak, de a szívemben annak tekintem. Ha pedig a szeretett embereket sorolom fel, természetesen meg kell említenem a barátomat, Johnny-t. Egy munka során ismertem meg félévvel ezelőtt és azóta egyre szorosabbá vált a kapcsolatunk. Eljárogatunk együtt szórakozni, jól érezzük magunkat, és úgy érzem, idővel ebből komoly kapcsolat is kialakulhat. Azt hiszem azért is ragaszkodom hozzá annyira, mert teljesen más a háttere, mint az enyém, semmi köze a maffia világhoz. A románcom Johnny-val nem vulkánkitöréshez hasonló, mindent elsöprő szenvedély, de van benne lehetőség, ha mindketten teszünk érte. Ráadásul keserű tapasztalatból tudom, hogy az a bizonyos mindent felperzselő szenvedély sem garancia rá, hogy a dolgok kedvezően alakulnak egy pár között. Szóval ezek az emberek a közeli családom, a szeretteim, és bármennyire borúsan látom is a jövőmet, az igazság az, hogy nem cserélném el őket semmi áron. Elmondhatatlanul hiányoznának, ha eltűnnének az életemből. Nem vágyom több fájdalmas búcsúra, nem akarok szeretett emberek koporsója felett zokogni. Bár gyűlölöm a család alvilági tevékenységét, mégis szeretem magát a családot. Lélekben képtelen vagyok a véreskezű maffiafőnököt elválasztani Emilio bácsitól, aki a hegedűjén játszik és bolondozva szórakoztat bennünket karácsony este. Magam is tisztába vagyok vele, mennyire tudathasadásos az állapotom, de ez a Bertone klán, én pedig, ha akarom, ha nem, része vagyok ennek az egész őrületnek.

Léptek zaja üti meg a fülemet kintről, ami azonnal visszaránt csüggedt gondolataimból. A nesz egyre közelebbről hallatszik, majd hirtelen tompa kopogás hallható a vastag betonajtó másik oldaláról. Mindenki rémülten néz rám, biztos vagyok benne, Sue-t csak egy hajszál választja el az ájulástól. Némán a szám elé teszem az ujjamat, és a székhez mászok. Benyúlok alá, és megrántom az odaragasztott csomagot. A pisztoly fémteste engedelmesen belesimul a tenyerembe, amikor visszahúzom a kezem. Felállok és figyelmeztetőn felemelem az ujjamat, hogy ismét csendre intsem a másik kettőt. Kezemben a kilencmilliméteres Baby Glockkal az ajtóhoz óvakodom, közben eszembe ötlik az emlék, amikor az üzlet megnyitóján, Emilio bácsi felhívta a figyelmemet a különleges ajándékra, amit a pincében helyezett el. Akkor azt mondta, egy esetleges rendkívüli alkalomra hagyja itt, ám én nem akartam jelentőséget tulajdonítani a gesztusnak. Reméltem, hogy sosem lesz szükségem rá, és őszintén szólva ki is ment a fejemből az elrejtett pisztoly. Egészen mostanáig. Ennél rendkívülibb aligha lehetne az alkalom – fut át rajtam a keserű gondolat, ahogy hallgatódzva megállok az ajtó előtt.

– Raven? Odabent vagy? Én vagyok az, Enrico.

Egy gigantikus sóhaj szakad fel a mellkasomból, amikor felismerem a nagybátyám leghűségesebb emberének a hangját. Ezek szerint megmenekültünk. Egyelőre legalábbis. A bácsikám személyesen Enricót küldte értem, ami azt jelenti, hogy mélyebben ülök a slamasztikában, mint gondoltam. A majd két méter magas, kopasz izomkolosszus alig pár évvel fiatalabb a nagybátyámnál, de az egyik legrégebbi bútordarabnak számít a családban. A klánon belül Enrico a consigliere. Emilio Bertone jobb keze, bizalmas embere, tanácsadója, a legkényesebb ügyek intézője.

– Itt vagyunk, Enrico – válaszolom megkönnyebbülve.

– Ki van bent veled? – dörgi a másik oldalról.

– Sue és Jason. Hárman vagyunk.

– Oké, kislány. Idekint tiszta a levegő, kinyithatod az ajtót.

A pisztolyt a farmerem övébe csúsztatom, mély lélegzetet veszek, és bedugom a kulcsot a zárba.

– Biztos vagy benne? – hangzik a hátam mögött az aggodalmas kérdés, mire megfordulok.

Jason tágra nyílt szemmel, falfehér arccal néz rám. Az alkalmazottaim semmit sem tudnak a maffiáról és a szövevényes részletekről a családi hátteremmel kapcsolatban. Sosem fedtem fel előttük a teljes igazságot, nem lett volna értelme. Ha privát ügyekre terelődik a szó, tizenhárom éves korom óta mindig ugyanazt a jól begyakorolt verziót adom elő: a szüleim meghaltak egy tragikus autóbalesetben, engem pedig a nagybátyám és a nagynéném neveltek fel, akik magánvállalkozók. A munkatársaim számára én egy huszonhat éves fiatal nő vagyok, aki egy partyservice céget vezet, és a gyógypedagógus-logopédusi diplomája megszerzése után beszédhibás gyerekeket szeretne kezelni. A saját érdekükben az a legjobb, ha meghagyom őket ebben a hitben. A közös munka a mai események fényében, úgyis a múlté – gondolom lemondóan.

– Minden rendben, Jason. Ne aggódj, már biztonságban vagyunk.

Miután Enrico megbizonyosodik róla, hogy nincs rajtam golyó ütötte seb, atyaian megölelget, és az emberei gondjaira bízza Sue-t és Jasont. Még a rendőrség megérkezése előtt igyekszik elhagyni a helyszínt, így szinte alkalmam sincs nyugodtan szót váltani a munkatársaimmal. Enrico sietve tol a sötétített üvegű, páncélozott Mercedeshez, ami az üzlet hátsó kijáratánál parkol. Alig ülünk be a kocsiba, már halljuk is a közeledő rendőrségi autók szirénáját. Enrico kiadja az utasítást a sofőrnek, és a jármű csikorgó gumikkal hagyja maga mögött a mellékutcát, hogy a Bertone birtok felé vegye az irányt. Tisztán látom a megkönnyebbülést Enrico arcán, amiért élve megúsztam a támadást. Őt is szinte nagybácsimnak tekintem, születésem óta ismer. A szüleim közeli barátja volt, a felesége ruhákat kötött nekem, amikor gyerek voltam, és régen együtt játszottam a lányával a családi birtokon. Enrico nem vesztegeti szívesen a szót, most sem beszél sokat, de feszült arckifejezése elárulja a benne dúló indulatot. Előkotorja az elsősegély dobozt az ülés alóli rekeszből, fertőtlenítőt önt egy vattára, és vastag ujjaival, suta mozdulatokkal tisztogatni kezdi a sebeket az alkaromon. Hálásan teszem a kezem az övére, de inkább elveszem tőle a vattát, és magam folytatom a kezelést. Egy idő után borús hangon kérdezi:

– Beszéltél a Főnökkel? Tegnap megpróbált elérni.

– Még nem beszéltünk, mert volt egy sürgős munkám. De szándékomban állt visszahívni, amint leszállítottuk a megrendelést – sóhajtok.

Elszorul a torkom, amikor az ügyfeleimre gondolok, akiknek a rendeléseit ezek után le kell mondanom. Közölnöm kell velük, hogy keressenek maguknak más rendezvényszervező céget, mert a Delivered Delights megszűnt létezni. Szétlőtték. Porrá zúzták, csakúgy, mint Raven Bertone jóhiszemű terveit a jövőre nézve. Szomorúan pillantok Enricóra.

– A bácsikám gyanított valamit? Ugye ezért akart beszélni velem?

Enrico gondterhelten megvakarja a homlokát.

– Attól tartok, igen. Figyelmeztetni akart, hogy légy óvatos, de egyikünk sem számított rá, hogy ilyen hirtelen eldurvul a helyzet. Elbasztuk – tör ki belőle ingerülten. – Hagytuk, hogy meglepjenek a rohadékok – bokszol bele az első ülés támlájába. Láthatóan személyes kudarcként fogja fel a történteket, ezért gyengéden megszorítom hatalmas, érdes kezét. Semmi értelme annak, hogy önmagát hibáztassa. Enrico egy kesernyés mosoly kíséretében rám néz: – Egyébként nagyszerűen viselkedtél. A lélekjelenléted megmentette mindhármótok életét. Büszke vagyok rád.

Erre most mit válaszoljak? Gyakorlat teszi a mestert – gondolom borúsan. Ahogy hátradőlök a kényelmes bőrülésen, a hátamba nyomódik a kilencmilliméteres. Kihúzom a Baby Glockot az övemből, amit Enrico azonnal a gondjaiba vesz, és fanyar mosollyal hozzáteszi:

– Valahogy éreztem, hogy egyszer még szükség lesz a kicsikére.

Nem kommentálom a megjegyzést, hanem fáradtan lehunyom a szemem. A rajtaütés után persze szóba sem jöhet, hogy a saját lakásomra menjünk. Jól tudom, mi ilyenkor a procedúra. A nagybátyám erődként védelmezett házába visznek, a személyes holmimat a lakásomból pedig majd az ő emberei szedik össze, és hozzák el nekem. Mélyeket lélegezve próbálok megnyugodni, és lélekben felkészülök mindarra, ami rám vár. De torkomat a frusztráltság könnyei szorongatják. A csalódottság és a harag érzése méregként árad szét a tagjaimban.

2. FEJEZET

13 ÉVVEL KORÁBBAN

Raven

Alig bírok magammal az izgalomtól. Tűkön ülve várom, hogy a szüleim végre elinduljanak az operába. Mivel apuék programja biztosan az éjszakába nyúlik, beleegyeztek, hogy a barátnőmnél aludjak. Ariana papája, Enrico, Emilio bácsinak dolgozik, és mivel ők is a Bertone birtokon laknak, korábban folyton együtt lehettünk. Sajnos mióta mi a szüleimmel elköltöztünk a birtokról, és engem másik iskolába írattak, alig látom Arianát, és az unokatestvéreimmel is ritkán találkozom. Fura, de hiányzik Sandro és Chris. Amikor még együtt laktunk, sokszor halálra idegesítettek, de az utóbbi időben gyakran gondolok rájuk. Chris tizennégy, Sandro pedig tizenhét éves, és régebben folyton veszekedtünk. Chris kiállhatatlan volt, gyakran kívántam a pokolba, újabban viszont már hiányoznak a szócsatáink. De nem csak ők, hanem a bácsikám, a nénikém és az egész család hiányzik. Sok könyörgésembe telt, mire anya beleegyezett, hogy hosszú idő után megint a Bertone birtokon aludhassak, ezért alig várom, hogy végre elinduljunk.

Az utóbbi időben valami megváltozott a szüleim és a bácsikámék között. Régebben sülve-főve együtt volt az egész família. Együtt ettünk az óriási ebédlőasztalnál, együtt játszottunk, csináltuk a házi feladatunkat, és közösen ünnepeltünk. Boldog voltam a birtokon, és élveztem az állandó jövés-menést, a nyüzsgést a házban. Amikor anyut néha sírni láttam, nem értettem mi a baja. Fel nem foghattam, miért szomorú, hiszen minden olyan szuper volt otthon. Aztán egy napon közötlék, hogy elhagyjuk a birtokot, és hiába tiltakoztam, senki nem figyelt rám. Az új házunk nem olyan hatalmas, mint a régi, de nincs is rá szükség, hiszen csak mi hárman lakunk benne. Annak azért örülök, hogy apa gyakrabban marad otthon velünk. Régebben sokszor előfordult, hogy egy titokzatos telefonhívás elszólította este, és ilyenkor anya mindig feszült volt, míg apa vissza nem ért. Mostanában viszont anya ki van virulva, és újabban sokkal többet mosolyog. Amikor megkérdeztem, hogy apa haragszik-e Bertone nagymamára, Emilio bácsira meg Claire nénire, és vajon ezért költöztünk-e el a birtokról, a szüleim zavarba jöttek. Azt válaszolták, hogy nem haragszanak rájuk, de apa nem dolgozik már együtt Emilio bácsival. Azért, hogy ne kelljen olyan sokat utazgatnia az új munkahelyére, okosabbnak látták, ha saját házba költözünk. Ez logikusnak hangzik, bár azt továbbra sem értem, miért kellett iskolát cserélnem. Anya a költözés óta is találkozgat Claire nénivel, és ilyenkor gyakran engem is magával visz. Viszont sosem a birtokra megyünk, hanem mindig valahol a városban futunk össze vele.

Anyu nem volt elragadtatva az ötlettől, de addig könyörögtem, míg beleegyezett, hogy amíg ők az operában vannak, én a birtokon aludhatok, Arianánál. Már alig várom! Behúzom a cipzárt a rózsaszín gurulós kofferemen, zsebre teszem az Arianának készített karkötőt, és elindulok a lépcső felé. Ahogy a szüleim hálószobája mellett elhaladok, hangokra leszek figyelmes, és lelassítok. A nevemet említik, ezért közelebb húzódom a résnyire nyitott ajtóhoz, és fülelni kezdek.

– Mindig rossz érzéssel tölt el, amikor oda megy – mondja anya aggodalmaskodón.

– Nincs semmi okod az nyugtalanságra, Jane. A birtok olyan, mint egy erődítmény. Sehol nem lehetne nagyobb biztonságban, mint ott.

– Persze, én is tudom, csak valahogy… rossz előérzetem van.

– Nem lenne szabad ekkora ügyet csinálnod belőle.

– De az a múltkori telefonhívás halálra rémisztett.

– Nem fog többé előfordulni, ígérem. Emilio már kézbe vette a dolgokat.

– Na látod, pont ez az, ami még inkább aggaszt.

– Gyere ide, szívem! – mondja apa, azután hirtelen elhal a beszélgetés. Picit hátrébb húzódom, nem akarom, hogy hallgatózáson kapjanak, de nem hallok lépteket, amiből arra következtetek, hogy biztosan csókolóznak. Megint! – forgatom a szemem.

A hülye is látja, hogy apa állatira odavan anyáért. Folyton ölelgeti őt, és állandóan csókolóznak, tök mindegy, hogy mások látják-e őket vagy sem. Annyira ciki. Mondtam nekik, hogy ez nagyon gáz, de apa mindig elhülyéskedi a témát, anya meg pirulva hallgat. Aztán meghallom, hogy a beszélgetés folytatódik bent, és még jobban hegyezem a fülem.

– Megígértem, hogy minden tőlem telhetőt megteszek, így van? – kérdezi apa. – De bizonyos dolgok nem mennek egyik napról a másikra. Nem mindenki akceptálja, hogy nem vagyok többé a bizniszben.

– Nem panaszkodom, Matteo – hallom anya békülékeny hangját.

– Adj egy kis időt, szívem! Minden rendben lesz.

Ruhasuhogás és kuncogás szűrődik ki a szobából. Aztán ismét apa szólal meg:

– Szívdöglesztő vagy. Mindenki figyelmét el fogod vonni az előadásról.

– Te sármőr! – nevet anya. – Ne! Matteo, összegyűröd a ruhámat – hallom a kacagását, és biztos vagyok benne, hogy azok ketten már megint nem bírnak magukkal.

Gyorsan elhúzódom az ajtótól, magamban vihogva húzom tovább a bőröndömet a lépcső felé, a kerekei szerencsére hangtalanul gurulnak a puha szőnyegen. Persze nem csoda, hogy apa annyira büszke anyára. Ő Észak-Írországból származik, és tényleg nagyon szép. Hosszú, dús, világosbarna haja van, és kékeszöld szeme. Én csupán a szeme színét örököltem tőle, egyébként minden másban a sötét hajú, kreol bőrű, Bertone családhoz hasonlítok. Elég egyértelmű, hogy a szüleim között még mindig dúl a szerelem. Anya annak idején Angliát és a családját is hátra hagyta, csak hogy együtt lehessen apámmal, a sármos, de kétes hírű Matteo Bertonéval. Anya nem szívesen beszél a saját szüleiről, akik megszakítottak vele minden kapcsolatot, amikor a tanácsuk ellenére férjhez ment apámhoz. De a húgával, Nolával azért rendszeresen beszélnek. Amikor Angliáról faggatom, és arról kérdezgetem, nem hiányoznak-e neki az ottani rokonai, anya annyit válaszol, hogy bár hiányoznak neki, egyetlen pillanatra sem bánta meg a döntését. A világon semmit nem csinálna másképp, ha újra kezdhetné.

Anya még a szokottnál is hosszabban és érzelmesebben búcsúzik tőlem, amikor kitesznek a birtokon. Apa megpuszil, és játékosan összeborzolja a hajamat, amivel az idegeimre megy. Szándékosan csinálja, mintha még mindig óvodás lennék. Abban egyeztünk meg, hogy másnap ebéd után jönnek értem. Apa kinyitja az ajtót, eltúlzott mozdulatokkal gálánsan betessékeli anyát a csapott hátú, fekete Audiba. Úgy viselkedik, mint valami középkori lovag. Amikor átigazítja anya hosszú báli ruhájának a szegélyét az autóküszöbön, oldalra fordul, és játékosan rám kacsint. – Viszlát holnap, Bella – mondja, és hozzám lépve, megpuszilja a homlokomat. Odaint Claire néninek, beül a kocsiba és gázt ad. Az Audi gumija alatt megcsikordulnak az apró, fehér kavicsok, ahogy elhajtanak a ház előtti lépcsősor elől. Anya addig integet nekem, amíg a kocsi el nem tűnik a kijárathoz vezető platánsor takarásában. Arianával kézen fogva, izgatottan szaladunk be a házba, és alig várjuk, hogy végre elkezdődhessen a pizsama parti.

Ez a legutolsó alkalom, hogy élve látom a szüleimet. Bár a szakadékba zuhant, összezúzódott Audit és apáék holttestét még az éjjel megtalálták, nekem csak másnap délben mondják el, hogy mi történt. Ezen a meleg, nyári napon, tizenhárom éves koromban véget ért a felhőtlen gyerekkorom. Szokatlanul hirtelen, túlságosan brutális módon váltam felnőtté.

JELEN

Raven

Alig parkolunk le a Bertone villa bejárata előtt, a nagynéném máris kitárt karokkal, könnyes szemmel szalad felénk. Claire szinte feltépi az ajtót, és zokogva ölel magához.

– Szentséges szűzanya, hogy történhetett ilyen szörnyűség! Megsebesültél? Jól vagy? – hadarja szipogva, lehetőséget sem adva a válaszra. Aztán kicsit eltol magától, és sérülések nyoma után kutat a testemen.

– Nincs semmi bajom – válaszolom erőtlenül. – Szerencsénk volt.

Claire könnyes szemmel néz, majd ismét maga felé von egy ölelésre. Felszisszenek a fájdalomtól, mire a néném ijedten hátra ugrik.

– Azt mondtad nem sérültél meg – mondja, és olyan korholó tekintetet vet Enrico felé, mintha őt okolná a történtekért.

Enrico épp mondani akar valamit, de megelőzöm.

– Semmi komoly, nénikém. Csupán néhány karcolás a karomon. Nem nagy ügy.

– Madonna! – kiált fel egekbe emelt kézzel, majd közel hajol, hogy jobban szemügyre vegye a sebeimet. – Ez elég csúnyán néz ki, drágám. Le kell fertőtleníteni. Enrico, hívasd az orvost azonnal! – adja ki az utasítást.

Enrico bólint, és már veszi is elő a telefonját, hogy házhoz hívja a család bizalmas orvosát. Meg sem próbálok ellenkezni, vagy lebeszélni a nénikémet a tervről, úgyse mennék sokra vele. Hamarabb szabadulok, ha hagyom, hogy megtegye az érdekemben, amit jónak lát. – Ó, istenem! Drága kislányom – mondja elcsukló hangon, és ezúttal óvatosabban ölel magához. – Minden rendben lesz, drágám. Meglátod, minden rendbe jön – ismételgeti biztatón, a hajamat simogatva, mintha még mindig az az elveszett, halálra rémült gyerek lennék, akit tizenhárom évvel ezelőtt befogadott. A támadás óta most először én is szabad folyást engedek a könnyeimnek. Nem igazán hiszek benne, hogy a dolgok rendbe jönnek, de jólesik a gondoskodása. Claire temperamentumos, határozott asszony, imádja a családját, és zokszó nélkül támogatja a férjét. Felettébb hasznos tulajdonságok, ha az ember olyan férfi felesége, mint amilyen a nagybátyám, és egy olyan család tagja, mint a Bertone. Ezt számos alkalommal megállapítottam, amikor a nagynénémet összehasonlítottam a saját édesanyámmal, akit nyilvánvalóan más fából faragtak. Anyám mindig is rosszul viselte a stresszt, ami apámék tevékenységének természetes velejárója. Gyerekként nem igazán értettem miért, de anyám akkor szabadult fel érzelmileg, amikor apa megszakította a kapcsolatot a klánnal, és külön költöztünk. Ő hitt abban, hogy lehetséges kiszállni a maffia karjai közül, és új életet kezdeni. Tévedett, és ezért az életükkel fizettek mindketten. Azt gondolom, hogy anyámhoz hasonlóan belőlem sem lenne jó maffia feleség. Utáltam, amikor az elemiben maffia-hercegnőnek csúfoltak. Akkoriban még nem láttam át, miért mondanak ilyeneket, de a szóbeszéd a családom szervezett bűnözésben való részvételéről már korán a nyomomban járt. A név rám ragadt az iskolában, és én gyűlöltem ezt a stigmát. Nem akartam, hogy másként, kívülállóként nézzenek rám. De az ember nem választhatja meg a szüleit, sem pedig a famíliát, amibe születik. Azt viszont annál inkább, hogy kihez megy férjhez. Bár szeretem a családomat, már egészen fiatalon elhatároztam, hogy soha, de soha nem kezdek olyan férfivel, akinek bármi köze van az alvilághoz.

– Menjünk be a házba! – öleli át a vállamat Claire. – Halálra rémültünk, amikor meghallottuk mi történt. Hálát adok az égnek, hogy nem esett bajod.

– Nem sokon múlt, de az üzletnek vége – felelem leverten.

– Nagyon sajnálom. És mi van a többiekkel?

– Nincs semmi bajuk, a sokkot leszámítva persze. Meg azt, hogy elvesztették a munkahelyüket.

– A bácsikád gondoskodni fog róluk, emiatt ne aggódj!

– Ez az én dolgom, Claire néni – rázom a fejem fáradtan.

– Ugyan szívem, ez a legkevesebb, amit megtehet. Másrészről pedig úgy is meg fogja tenni, ha egyetértesz vele, ha nem − legyint. − Boldoggá teszi, ha azt érzi, tehet érted valamit. Az is eléggé megviselte, hogy az üzlet beindításakor nem fogadtad el a segítségét.

– A saját erőmből akartam létrehozni.

– Én megértelek – vonja meg a vállát. – De tudod milyen a bácsikád. Szereti a kezében tartani a dolgokat – magyarázza, és a nappaliba érve lenyom a bőr ülőgarnítúrára.

Fanyarul megállapítom, hogy a nénémnek igaza van. Legyen az illegális vagy fél illegális ügy, Emilio Bertone mindent maga akar irányítani. Pont emiatt ülünk most a slamasztikában. Pontosabban én vagyok nyakig a pácban, valami pszichopata, maffiás seggfej miatt, aki engem használva akar bosszút állni a nagybátyámon. A rivális családok közötti hatalomharc kegyetlenül dúl az utcákon. A bandaháborúk, a területi viszálykodások a feketepiac feletti uralomért, több vért követeltek az utóbbi években, mint előtte bármikor. Bár a bácsikám saját bevallása szerint nem foglalkozik kábítószer-kereskedelemmel, nem tenném tűzbe a kezem az öregért. Egyébként sem vagyok meggyőződve róla, hogy a fegyverkereskedelem etikusabb módja a pénzkeresésének, mint a drogdílerkedés. Nagynéném közben visszaül mellém, és a kezembe nyom egy poharat, félig töltve valami aranyszínű itallal. Mielőtt megszólalna, kortyol egyet a sajátjából. Nem kerüli el a figyelmemet, hogy az egyébként megingathatatlan és vidám nő hangja, most szomorkás és szokatlanul letört.

– Tudom, hogy nem szívesen jössz ide, de azért mégis fáj, hogy olyan ritkán látunk.

– Sajnálom – felelem, nem tudom mi mást mondhatnék. Tény, hogy a minimumra próbálom szorítani a Bertone családdal való kapcsolatomat. Jobb ez így. Biztonságosabb.

– A fiúk is folyton emlegetnek, hiányzol nekik – mondja az unokatesóimra utalva. – Szörnyű, hogy ilyen körülmények között kell újra találkoznunk.

– Nem tudom elhinni, hogy ismét kezdődik elölről az egész – nyögöm elgyötörten, és lehunyom a szemem. – Már kezdtek egyenesbe jönni a dolgaim, az üzlet felfutóban volt. Csak pár szemeszter hiányzik a végső vizsgáimhoz.

– Meg fogjuk oldani, kitalálunk valamit. A legfontosabb azonban, hogy biztonságban légy – biztat, és int, hogy igyak. Engedelmesen kortyolok egy nagyot, az alkohol égeti a nyelőcsövemet, de jól esik. – A bácsikád bármelyik percben megérkezhet. Reggel városon kívül volt, de amint meghallotta, hogy mi történt, elindult haza.

Tudom, hogy ezt vigasztalásnak szánja, mégis hideg borzongás fut végig a gerincemen a szavaira. Drága árat kell fizetnem azért, hogy megvédjék az életemet. El kell tűnnöm, az eddigi életemet magam mögött kell hagynom. A magány jól ismert, gyűlölt érzése hideg marokkal fojtogatja a torkomat, ha erre gondolok, ezért inkább kortyolok még egyet a poharamból, élvezem amint az alkohol csillapító zsibbadtsággal árasztja el a testemet. Lépések és izgatott beszélgetés zaja hallatszik a bejárat felől, ezek szerint a nagybátyám hazaérkezett.

*

Négyen ülünk a tízszemélyes asztal körül. Bal oldalamon Claire, vele szemben az idősebb unokatestvérem, Sandro ül. Az asztalfőn, mint mindig, a bácsikám, don Emilio foglal helyet. Chris helye egyelőre üres. Egyikünknek sincs igazán étvágya, a sült-töltött csirke kihűlve fonnyadozik a tányérunkon. Fojtott hangon beszélgetünk, a feszültség szinte kézzel fogható az étkezőben. A bácsikám ujjai idegesen dobolnak az asztalon, Sandro szeme pedig dühös szikrákat szór.

– Ez a legutóbbi túlment minden határon. Megfizetnek azért, amit a családom ellen elkövettek – dohogja Emilio bácsi méregtől elfúló hangon.

– Nem hagyhatjuk annyiban, vissza kell vágnunk – teszi hozzá Sandro.

– A támadás az üzlet ellen egyértelmű üzenet volt. És attól tartok, ez még csak a kezdet – ingatja a fejét a don.

– Beszéltem Chrisszel, hogy legyen óvatos, közben meg elkezdtem megszervezni az embereket.

– Nem akarom! – vágok közbe, átnyúlok az asztalon, és az unokatestvérem csuklójára kulcsolom az ujjaimat. – Nem hagyom, hogy akár te, vagy Chris veszélybe sodorjátok magatokat miattam.

– Miattunk nem kell aggódnod, Rae – szorítja meg a kezemet Sandro bátorítón, de én dühösen arrébb húzódom.

– Már hogy a fenébe ne aggódnék – csattanok fel irritáltan, éles tekintetet vetve rá. – Még te sem vagy golyóálló.

– Túlestem már néhány húzós balhén, és még mindig itt vagyok, vagy nem? – kacsint rám Sandro játékosságot erőltetve a hangjába, de én nem vagyok vicces kedvemben.

– Semmi szükség rá, hogy hadjáratot indítsatok emiatt. Gyűlölöm még a gondolatát is. Nénikém, könyörgöm, mondd meg neki, hogy ne csináljon hülyeséget! – vetek kérlelő pillantást Claire felé, bár tudom, hogy nincs sok értelme. A fejét ingatja, és kesernyés mosollyal szólal meg:

– A fiúk tudják, mit csinálnak, szívem. Sajnos nem ez az első alkalom, hogy hasonló dologgal kell szembenéznünk.

– Lányom – kezdi Emilio bácsi morcosan –, a harc már javában folyik, és nem mi kezdtük. De levadásszuk a mocskokat, akik ezért felelősek, nincs is más választásunk. Ha annyiban hagyjuk az ügyet, az a gyengeség jele, és legközelebb nem vétik el a célt, abban biztos lehetsz.

Homlokom a tenyerembe hajtva felsóhajtok.

– Annyira reméltem, hogy ezúttal másképp alakul.

Don Emilio tudomást sem véve rólam, folytatja a monológját.

– Most az a legfontosabb, hogy téged biztonságban tudjunk.

– Miért csak engem? – nézek rá csüggedten. – És veletek mi van?

– Nagyon úgy néz ki, hogy itt most rólad van szó, Rae. Te voltál a célpont, ez egyértelmű – válaszolja Sandro.

– Miért én? – kérdem zavartan, nem fér a fejembe, hogy mi a bánattal szabadíthattam magamra már megint a maffia gyűlöletét. Meg voltam győződve róla, hogy a nagybátyám egyik személyes ellensége áll a merénylet mögött.

– Végül is nem sokat számít, hisz egy család vagyunk, és ha egyikünket támadás éri, az valamennyiünkre vonatkozik. – Viszont ebben az esetben attól tartok, apádról van szó.

– Az apámról? – ismétlem elképedten.

– Egész pontosan azokról, akik megölték.

– Miért mondod ezt?

Sandro bizonytalan, kérdő pillantást vet az apjára, és amikor don Emilio megadóan bólint, beszélni kezd:

– Az a faszfej, DeVito, akit börtönbe juttatott a vallomásod, nemrég meghalt. Kinyírták a sitten.

– Úristen! – tör ki belőlem.

– Hozzánk is most jutott el a hír, részleteket még nem tudunk, de rajta vagyunk az ügyön. Nem a mi emberünk volt, aki kinyírta, az mindenesetre biztos – dől hátra a székén. – Szóval arra gyanakszunk, hogy valaki, vagy valakik, téged hibáztatnak a történtekért.

– Hát ez nagyszerű – húzom el a számat.

– A faszinak már réges-régen át kellett volna vágni a torkát, az az igazság – jelenti ki Sandro.

– Alessandro! – vet rá egy megrovó pillantást az anyja, mire ő megvonja a vállát.

– Ezzel csak azt akartam mondani, hogy a fickó egy gennyes, kiskorúakat futtató strici volt. A halála megkönnyebbülés az emberiségnek, úgyhogy emiatt ne emészd magad.

Nem igazán érzek sajnálatot Michele deVito iránt, inkább amiatt aggódok, hogy a rokonsága ezek szerint engem tekint minden baj okozójának. Én voltam a koronatanú a tárgyaláson, tény, hogy nagyban nekem köszönheti, hogy lecsukták. Most pedig a tanúvallomásomnak iszom a keserű levét. Az alvilági szervezett bűnözés bosszújának célpontjává válni egyenlő a halálos ítélettel. Remek kilátások a jövőmre nézve.

– Egy dolog biztos, amíg ki nem derítjük, hogy pontosan honnan fúj a szél, Ravent biztonságba kell helyeznünk – csap az asztalra a bácsikám.

– Esetleg megkereshetjük a tanúvédelmiseket – néz az apjára Sandro kérdőn.

– Ó, nem! – tör ki belőlem, mert eszembe jut az időszak, amikor a program keretében, álnevet használva bujdostam a nyugati parton.

– Balekok – mordul fel a nagybátyám. – A múltkor sem voltak képesek boldogulni a segítségünk nélkül.

– Ez már igaz – vakarja meg a tarkóját Sandro. – Ha Enrico nem lép közbe időben…

– Ne is beszéljünk róla – mondja Claire, és állával diszkréten felém bök, jelezve, hogy ne feszegessük a témát.

Étvágytalanul tolom el magam elől a tányért, és sajgó homlokomat masszírozom. Fáj a fejem, rosszul érzem magam. Szeretnék felmenni a szobámba, magamra zárni az ajtót, lefeküdni, és fel sem ébredni többé. Ma reggel még boldog tulajdonosa voltam egy felfutóban lévő rendezvényszervező üzletnek, és végzős hallgatója az egyetem gyógypedagógia/logopédia szakának. Mostanra meg fabatkát sem ér az életem, mert egy alvilági pszichopata a fejébe vette, hogy eltesz láb alól.

Ekkor két erős kéz szorítását érzem a vállamon, Sandro áll meg mögöttem. Csüggedten nézek fel az unokatestvéremre, akinek a tekintetéből csupa szeretet, gyengédség és aggodalom árad felém. Christ is szívből szeretem, de az idősebb unokatesóm, Sandro az, akivel igazán közel állunk egymáshoz. Chris túl nagy macsó, túl harsány az ízlésemnek. Sandro nem annyira jóképű, mint az öccse, inkább nyersen férfias, robosztus, aki idősebbnek látszik a koránál. Gyakran durván fejezi ki magát, és nem ismer tréfát, ha üzletről van szó, de én tudom, hogy a nyers külső, érző, a családjáért dobogó szívet takar. Talán a nagyobb korkülönbség teheti, hogy Sandro mindig kedvesen, szinte már atyáskodóan bánt velem, attól a pillanattól kezdve, hogy a szüleim halála után beköltöztem a birtokra. Mély, magabiztos hangja most is megnyugtat.

– Minden rendben lesz, Rae. Találunk megoldást, ne félj! – próbál lelket önteni belém, és én mindennél jobban szeretnék hinni neki. Megszorítom a vállamon nyugvó kezét, és igyekszem mosolyt erőltetni az arcomra.

– Nem félek.

3. FEJEZET

8 ÉVVEL KORÁBBAN

Raven

Hamarosan az első évemet kezdem a philadelphiai St. Thomas egyetemen, és már tűkön ülve várom a tanév kezdetét. Kimondhatatlanul izgatott vagyok, mert egy merőben új világ nyílik meg előttem. Olyan régóta várom, hogy végre a saját lábamra állhassak, és belevessem magam a normális diákéletbe. Öt év telt el a szüleim halála óta. Öt fájdalmas, szomorúsággal teli év, miközben a család minden tőlük telhetőt megtett értem. Nem panaszkodhatom, hisz szeretnek, kényeztetnek, és túlságosan is óvnak mindentől. A szüleim ellen elkövetett halálos merényletet követő zűrzavaros időszakban kivettek az addigi iskolámból, és az elemit magántanárnál fejeztem be. A világ akkor a darabjaira hullott körülöttem. Össze voltam zavarodva, rémálmok gyötörtek, és még professzionális segítséggel is évekbe telt, mire sikerült visszaszereznem a lelki békémet. Bár nincs olyan nap, hogy ne jutnának eszembe a szüleim, mostanra mégsem a gyász határozza meg a mindennapjaimat. Szerető család vesz körül, ami enyhíti a veszteség fájdalmát, még akkor is, ha a szüleimet természetesen nem pótolhatják.

Emilio bácsi egy drága, elit középiskolába íratott, ahova reggelente kocsi szállított a bejáratig, a tanítás után pedig haza. Ugyanide jártak unokatestvéreim is, akik nem elég, hogy idősebbek nálam, ráadásul olasz fiúk. Vészes kombináció. A középiskola alatt a srácok folyton mellettem voltak, nem engedtek más fiúkat a közelembe, és szinte elszigeteltek a többiektől. Kevés barátom volt, és nem járhattam el bulizni hétvégenként. Nem túl rózsás kilátások egy tinédzser lánynak. Mindig volt egy olyan kellemetlen érzésem, mintha az osztálytársaim távolságot tartanának tőlem. Eleinte nem értettem mi lehet a gond, de ahogy idősebb lettem, kezdett megvilágosodni a dolog. A suliban szóbeszéd keringett a családomról, pletykák terjengtek a Bertonék alvilági kapcsolatairól meg a szüleim halálának körülményeiről. Ez ahhoz vezetett, hogy elszigetelődtem az osztálytársaimtól. Mint utólag kiderült, a fiatalabb unokatesóm, Chris is rátett egy lapáttal. Chris mindig is mókamester hírében állt, a lányok bomlottak utána, és rajongásukat nem zavarta az unokatesóm kétes hírű családi háttere sem. Rengeteget bosszankodtam azon, ahogy míg az unokatestvérem előnyt kovácsolt a Bertone név hírhedtségéből, addig engem nagy ívben elkerültek a fiúk ugyanezen név miatt. Chris lazán, de határozottan egyértelművé tette minden tanév elején, hogy ő és Sandro kiverik a fogait, és a Delaware folyó mélyére dobják azt a lúzert, aki megpróbál kikezdeni az unokahúgukkal. Fenyegetéseik hatására a fiúk csupán messziről bámultak, összesúgtak a hátam mögött, de úgy igazán randira hívni egyik sem mert. Egyedül egy Cody Kremer nevű sráccal volt egy röpke kalandom tizenhét évesen, ami azelőtt véget ért, hogy igazán elkezdődhetett volna. Bár szeretem az unokatestvéreimet, de a középiskola vége felé már frászt kaptam tőlük. Dühített, hogy Chris szinte havonta váltogatja a barátnőit, rám nézve azonban egy egészen másfajta morális szabályt tart érvényesnek. Egyre inkább szúrta a szememet a kettős mérce, és bár folyamatosan vitáztam a fiúkkal, a nagybátyám és a nénikém tekintélye ellen soha nem lázadoztam. Akkor emeltem fel a hangomat először, mikor a továbbtanulásom került szóba. Kézzel-lábbal tiltakoztam ellene, hogy Emilio bácsi ismét egy, a felső tízezernek fenntartott, elit intézménybe küldjön. Hallani sem akartam róla, hogy művészettörténetet és zenekultúrát tanuljak. Megmakacsoltam magam, és ragaszkodtam a saját terveimhez. Gyógypedagógiát szeretnék hallgatni, logopédiát és pszichopedagógiát, egy minden flanctól mentes mezei egyetemen. Claire néni szerencsémre mellém állt, és minden befolyását bevetette a bácsikámnál. Végül nagy nehezen sikerült meggyőznie, hogy engedjen teret az akaratomnak. Emilio bácsi egy ideig még játszotta a sértettet, brummogott az orra alatt, de azért aláírta a St. Thomas Egyetem jelentkezési papírjait. Majd kiugrottam a bőrömből örömömben, amiért megnyertem életem első csatáját a hírhedt maffiafőnök akarata ellen.

Bár Sandro és Chris lelkesen ajánlkozik, hogy elkísérnek, én ragaszkodom hozzá, hogy egyedül jelenjek meg a legelső tanítási napon. Semmi szükség rá, hogy a Bertone fivérek körbemutogassák magukat az egyetemen, és megjelölve a területüket, halálra rémítsék a jövendőbeli potenciális barátaimat. Nem szeretnék kitűnni a tömegből, már előre élvezem a névtelenséget, és azt, hogy senki nem ismeri a családi hátteremet. Tiszta lappal szeretném elkezdeni az egyetemi tanulmányaimat, és nem hagyom, hogy az unokatestvéreim – még ha jó szándékkal is – de belerondítsanak a terveimbe.

*

Fél éve vagyok már egyetemista, és remekül érzem magam a bőrömben, élvezem az életet. Minden második hétvégét a Bertone birtokon töltöm, és válaszolgatok a véget nem érő kérdésáradatra. Igyekszem beszámolni nekik a hétköznapjaimról, de közben mindent megteszek, hogy távol tartsam őket az egyetemtől, ami eddig sikerült is. A költözés óta egyetlen Bertone sem tette be a lábát az St. Thomas területére, és remélem, hogy ez így is marad.

Kimondhatatlanul élvezem az új életemet, amiben csupán egy átlagos egyetemi hallgató vagyok, komplikációk és sötét árnyak nélkül. Imádom a kis stúdiólakásomat, ahol esténként a könyveim közé temetkezem, és próbálok új barátságokat kötni olyan fiatalokkal, akiknek halvány fogalmuk sincs a múltamról. A két személyiségemet sikerült tökéletesen elkülönítenem egymástól, és úgy látszik, kiválóan működik a dolog.

*

Egy verőfényes nyári délutánon az utolsó előadásom után visszafelé sétálok a lakásomba. A tervem az, hogy gyorsan magamra kapom az edző cuccomat, és a nap levezetéseként elmegyek futni. Élvezem a futást. Legtöbbször reggel, még az első előadás előtt kimegyek a Delaware folyó mentén haladó, közkedvelt futóösvényre, és fülhallgatóval a fülemben rovom a kilométereket. Sosem volt jellemző rám a korai kelés, de az utóbbi hónapokban megtanultam élvezni a napfelkeltét, és izgalommal tölt el, ahogy a város a szemeim előtt ébred új napra. Még saját légzésem ütemes zakatolása is örömet okoz, pláne a jóleső tudat, hogy teljesítettem az eltervezett távot.

Néha azonban, mint például ma is, győzött reggel a lustaságom, és nem voltam képes kora hajnalban kibújni az ágyból, így az edzés késő délutánra maradt. Az egyszerű, négyemeletes apartmanház, amiben lakom, a kampusz legszélén helyezkedik el. Az én apartmanom a másodikon van. Az épületben mindig nagy a jövés-menés, és eléggé élénk az éjszakai élet is, ami kezdetben fura volt, de megszoktam. Hamar összebarátkoztunk a szomszéd csajokkal, akik rendszeresen elrángatnak magukkal különféle bulikba. Élvezem a szabadságot, de mivel jóval több a tanulnivalóm, mint a középiskolában volt, okosan kell beosztanom az időmet. Persze azért nagyon tetszik, hogy zajlik az élet körülöttem, és végre én is részese lehetek az egésznek.

Felszaladok a lépcsőn, és az ajtóm előtt kotorászok a hátizsákom alján, mire megtalálom a kulcsomat. Közben eszembe jut, hogy a futás előtt még muszáj elintéznem a mosást. Már egy hete halogatom, de mivel a hétvégét a bácsikáméknál töltöm, nem lesz rá később időm. Az viszont szóba sem jöhet, hogy hazavigyem a szennyest a birtokra. Claire néni biztosan zokszó nélkül gondoskodna róla, de még véletlenül sem akarom azt a látszatot kelteni, hogy nem boldogulok egyedül. Nem hiányzik, hogy a nénikém vagy Emilio bácsi azt érezze, nem vagyok képes megoldani a dolgaimat, és elkezdjenek beleavatkozni az életembe. Ragaszkodom újonnan megszerzett szabadságomhoz, egy kis mosás nem fog ki rajtam – ösztönzöm magam a nemszeretem feladat elvégzésére.

Az igazsághoz azért hozzátartozik, hogy néha becsúszik egy kis malőr a terveimbe. Néhány héttel ezelőtt például elvesztettem a táskámat, de az is lehet, hogy ellopták. Nem vagyok biztos benne, miként történt, mindenesetre odalett háromszázötven dollárom. Jó a rosszban, hogy legalább az irataim később előkerültek. Az egyik lány tanácsára regisztráltam egy helyi bébiszitter közvetítő irodába, így alkalmanként, órabérben gyerekekre vigyázok családoknál. Nem mondom, hogy halálra keresem magam vele, de legalább büszke vagyok magamra, hogy sikerül megoldanom a problémát anélkül, hogy be kellene avatnom a családot az ügybe.

Gondolataimba mélyedve lépek be a lakásba, sarkammal belököm magam mögött az ajtót, de egy lépés után megtorpanok. Nem hallom az ajtó csapódását. Homlokráncolva fordulok hátra, és a szívem majd kiugrik a helyéről ijedtemben meg csodálkozásomban. Az első azért, mert az ajtó becsukódását, egy fekete bakancsos, kopott farmeres, hosszú láb akadályozza meg. Csodálkozásomban pedig, mert a bakancs és a kopott farmer gazdája, egy szemtelenül jóképű, sötét hajú, kék szemű, feltűnően morcos tekintetű fiú. És a mindenségit, a hangsúly a szemtelenül jóképűn van. Első meglepetésemben se szólni, se mozdulni nem vagyok képes. Bámészkodva járatom végig a tekintetem a srácon, aki vagy egy fejjel magasabb nálam, és két kezével az ajtófélfának támaszkodva, fenyegetőn magasodik felém. A betolakodó átható kék szeme mágnesként vonzza a tekintetemet. Az ismeretlen hirtelen feltűnése a semmiből, és a fenyegető fellépése tulajdonképpen meg kéne, hogy rémisszen, de fura módon nem érzek félelmet. Néhány másodpercig révedezve fixálom a buján szétnyíló ajkakat, a férfiasan szögletes arcélet, és a sötét-szempillás szempárt, miután sikerül végre összekapnom magam. Megköszörülöm a torkom, és a tőlem telhető leghatározottabb hangon szólalok meg:

– Rendkívül hálás lennék, ha elvennéd a lábad a küszöbömről.

– Eszembe’ sincs – érkezik a határozott válasz.

Mérgesen összeszorítom az ajkamat, és csábító kék szemek ide vagy oda, kezdek pánikba esni. A srác széles vállai felett, idegesen pislogok körbe, de persze most, amikor szükségem lenne rá, egyetlen lélek sem mutatkozik a folyosón. Jellemző. Megragadom az ajtó szélét, nagy erővel befelé lököm, persze nem sok sikerrel. A fekete bakancs továbbra is blokkolja az ajtó útját, és a kék szemű idegen ekkor tenyérrel még be is löki az ajtót, mire hátra tántorodom egy lépést. A helyzet kezd egyre kínosabbá válni, és ahogy elkerekedett szemmel bámulom a betolakodót, jéghideg rémület kúszik felfelé a gerincemen.

– Te vagy Raven Bertone? – kérdezi ekkor a fiú, félrebiccentett fejjel.

– É...én – makogom csodálkozva. Nem sokan ismerik a teljes nevemet, legalábbis eddig azt hittem, hogy így van, és nagyon is meg voltam elégedve a szituációval.

A fiú bólint, és egyetlen határozott lépéssel bent terem a lakásomban, majd becsapja maga mögött az ajtót. Rémülten hátrálok, és spontán megragadom az első kezem ügyébe eső tárgyat, ami történetesen egy összecsukott esernyő. Szívem a torkomban dobog, pulzusom az egekben, miközben védekezőn magam elé tartom az ernyőt. Alaposan benne vagyok a csávában, mert a srác láthatóan nagyon elszánt, akármi is a célja. Nem kell zseninek lennem ahhoz, hogy megállapítsam, egy test-test elleni harcban zéró az esélyem a százkilencven centi magas, széles vállú betolakodó ellen. Míg némán a lehetőségeimet latolgatom, tekintetem végigkúszik a fiú fekete pólója alatt feszülő mellizmain és csábosan domborodó bicepszén. Erős fizikuma arra utal, hogy rendszeresen edz vagy intenzíven sportol. Zavartan vonom el a tekintetem a túlságosan is vonzó látványról, és gondolatban seggbe rúgom magam, amiért nem vagyok képes koncentrálni. Végül arra jutok, hogy itt az ideje gyakorlatban is kipróbálni a Christől tanult önvédelmi mozdulatsorok egyikét. A fene esne belé, amiért nem figyeltem oda jobban, mikor az unokatesóm a részleteket magyarázta, és bárcsak kevésbé hecceltem volna Christ a túlbuzgósága miatt! – bosszankodom magamban frusztráltan. Az viszont szóba sem jöhet, hogy harc nélkül feladjam. Ez az öntelt majom meg fogja emlegetni a napot, amikor kikezdett egy Bertone lánnyal – hergelem magam, miközben remegő kézzel magam elé tartom az ernyőt. Nyilván röhejes látványt nyújthatok, mert a srác oldalra biccenti a fejét, és a szemét összevonva olyan érdeklődéssel vizslat, mintha egy kihalt állatfaj utolsó példánya lennék. Míg ő láthatóan nem sieti el a dolgot, én kétségbeesetten próbálom felidézni, a szemből rúgás a lágyékra elnevezésű mozdulatsort. Bal láb hátul, testsúly hátra billentve. Vagy előre? Fogalmam sincs, a fenébe is. Másik láb előre lendít, minden erőt a rúgásra összpontosítani. Kéz az arcot védi. Rúgás után vissza alapállásba, vagy inkább… jobb lenne elrohanni – visszhangzik az agyamban a józanész tanácsa. Még egy elkeseredett pillantást vetek a bezárt ajtóra, az egyetlen menekülési útvonalamra, amelyet kilencven kilónyi szexi izomtömeg teljességgel blokkol. Nincs más választásom, muszáj legalább megpróbálnom. Veszek egy nagy lélegzetet, és minden bátorságomat összeszedve, rúgásra emelem a lábamat, amikor a fiú ismét megszólal, tökéletesen kizökkentve a haditervemből.

– Tartozol nekem négyezer dollárral.

Döbbenten meredek rá, kezem az ernyővel együtt lehanyatlik.

– Tessék?

– Azt mondtad, te vagy Raven Bertone.

– És? – vonom fel a vállam értetlenkedve.

– És tartozol nekem négyezer dollárral.

Összehúzott szemmel vizsgálom a srác arcát, és azt latolgatom, hogy mivel a fickónál nyaktól felfelé egyértelműen nem stimmel valami, vajon jobbak-e az esélyeim a menekülésre. Egy ismeretlen macsó, aki erőszakkal behatol a lakásomba, és meg akar erőszakolni: szar ügy. Egy ismeretlen macsó, kényszerképzetekkel, aki erőszakkal behatol a lakásomba, meg akar erőszakolni, plusz egy rakás pénzt követel tőlem: ultra szar ügy.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz. Itt valami tévedés lesz.

– Raven Bertone. Oak Road 44. Első éves a gyógypedagógia/logopédia szakon – hadarja.

– Stimmel, de…

– Ennyit vesztettél az utóbbi két hétben.

– Vesztettem? – húzom fel a szemöldököm.

– Pókeren – morogja a fiú egyre türelmetlenebbül.

– Pókeren? – ismétlem meg bambán, és egyik kezemmel kitapintom a hátsó zsebemben lapuló mobilomat. Az egész kezd egyre bizarrabb képet ölteni.

A srác közelebb lép hozzám, és olyan buja alapossággal mér végig tetőtől talpig, hogy más helyzetben belepirulnék a szemtelenségébe. Most azonban izgató, bizsergés-szerű hullám fut végig a gerincemen, és lüktetve megállapodik a hasam tájékán. Igyekszem meggyőzni magam, hogy a bizsergést, na meg a hirtelen támadt térdremegést, kizárólag az ijedtség okozza nálam.

– Nem tudok pókerezni – mondom vontatottan, közben azon jár az agyam, mennyire szexi brit akcentussal beszél. Vajon európai? – morfondírozok magamban, ahelyett, hogy cselekednék.

A betolakodó nyel egy nagyot, lehunyja a szemét, és úgy rázza meg a fejét, mintha oda nem illő gondolatokat igyekezne kiűzni az agyából. Amikor ismét rám néz, az az érzésem, mintha egy mosolyt próbálna visszatartani.

– Azt hiszem ebben tökéletesen egyetértünk. Pocsék pókerjátékos vagy – mormolja az orra alatt, miközben láthatóan küzd az arcán szétterülni akaró vigyor ellen. Ez most rajtam szórakozik? – mérgelődöm magamban. Végül, úgy látszik sikerül úrrá lennie az arcizmain, visszakapcsol nagydarab, fenyegető-macsó móduszba, és felém bök. – Elég volt a szarakodásból. Szükségem van arra a pénzre, méghozzá azonnal.

Szabad kezemmel kikapom a mobilt a hátsó zsebemből, de mielőtt alkalmam lenne lenyomni egyetlen billentyűt is, a fiú kicsavarja a kezemből a készüléket, és zsebre teszi. Majd szétvet az ideg, de ő még dühösebben, összeráncolt homlokkal mered rám, és egészen közel lépve hozzám megragadja a felkaromat. Hátrálni próbálok, de a karomra fonódó vasmarok nem enged mozdulni. Az arcunk alig néhány centire van egymástól, bosszantóan sármos arcéle szinte a homlokomat súrolja, zaklatottan hullámzó mellem pedig a srác széles, kemény mellkasához tapad. A lélegzetem elakad, melegség járja át a testem, mert a pólóján keresztül is tisztán érzem bőrének forró kisugárzását. Egy végtelennek tűnő pillanatig megbabonázva bámulunk egymásra, tökéletesen beleolvadok a szeme kékségébe. A közelsége totál felkavar, de ennek az érzésnek nem sok köze van az ijedtséghez, sokkal inkább az alhasam táján lüktető forró vágyhoz. A vonzó behatoló lassan végignyalja az alsó ajkát, tekintete az én számra tapad. Képtelen vagyok megakadályozni, hogy libabőr borítson be a lábujjam hegyétől a fejem búbjáig, amikor az arcomon érzem a leheletét. Ráadásul a mellbimbóm árulkodón meredezik a pólóm alatt, ahogy a fiú hüvelykujja érzékin végigsimít a felkarom érzékeny belső felületén. Nem értem magam, hisz halálfélelmet kéne érezzek, ehelyett kívánom ezt az ismeretlent. Az fut át az agyamon, miért nem csókol már meg, ami kész rémálom. Végül összeszedem minden megmaradt józanságomat, és összetapadt testeink közé tolom az esernyőt. A fiú arca megrándul, mintha transzból ébredne, és tekintete lassan az ernyő hegyes végére vándorol.

– Ez most komoly? Mégis mit tervezel? Fel akarsz nyársalni a végére? – kérdezi félrebiccentett fejjel, és megint ott van az a pimasz vigyor a képén.

– Ha muszáj – válaszolom.

– Sokkal egyszerűbb lenne, ha megadnád a tartozásodat, Bella – dorombolja.

A levegő a torkomon akad, hirtelen fájdalom hasít a szívembe, és könnyek szorongatják a torkomat. Az édesapám nevezett így, amikor még kislány voltam. Valószínűleg tapintatból, de a családban évek óta nem szólított Bellának senki. Küzdök a rám törő érzelmek ellen, nem mutatkozhatom gyengének előtte. Ki kell kecmeregnem ebből a hülye szituációból. Igyekszem józanságot erőltetni magamra, és meggyőző hangon megszólalni.

– Fogalmam sincs, hogy mit akarsz tőlem, azt sem tudom milyen tartozásról beszélsz. Nincs négyezer dollárom, és életemben nem pókereztem. Holt biztos, hogy összekeversz valakivel. Nem is ismerlek, még a nevedet sem tudom – hadarom, bár az utolsó mondat csak úgy kontrollálatlanul csúszik ki a számon.

– R…Rafe – jön a rekedtes, akadozó válasz. – Rafe Ha...Harlan.

Ez meg mi volt? Dadogás? – morfondírozok magamban, mert ez a megnyilvánulás egyáltalán nem illik a srác eddigi macsó fellépéséhez.

– Légy szíves engedj el, Rafe Harlan! – felelem, tekintetem a kezére siklik, ami még mindig a karomat szorítja.

Rafe lassan leengedi a kezét.

– Ne szórakozz velem! – suttogja fenyegetőn.

– Nem teszem. Esküszöm.

Hátra lép, de közben le nem veszi rólam a szemét. Végre fellélegzem, és bár a helyzet azt indokolná, hogy ne lankadjon az éberségem, mégsincs olyan érzésem, hogy Rafe bántani akarna. Össze vagyok zavarodva, nem tudom mit gondoljak az egészről.

Rafe

Kurvára igyekszem fenyegető arcot vágni, de egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy sikerül. Nem tudom mi van velem, de határozott céllal jöttem ide, és nem engedhetem meg magamnak, hogy kedélyeskedjek a kiscsajjal. Nem engedhetek utat azoknak a furcsa érzéseknek, amik megszédítik a fejemet valahányszor megcsap a virágillatú parfümjének aromája. Rohadtul pipa vagyok, vagy legalábbis annak kellene lennem, de ehelyett azon igyekszem, hogy letöröljem a képemről az idióta vigyort. Nem értem mi folyik köztünk, de a dolgok kezdenek kicsúszni a kezemből, mióta szembe találtam magam ezzel a sötét hajú, tüzes tekintetű, csinos kis boszorkánnyal. Gőzöm sincs mit csinált velem, de amikor a teste az enyémhez tapadt, esküszöm, az agyam kapitulált egy időre. Kiesett minden, azt sem tudtam miért jöttem egyáltalán.

Össze kell kapnom magam! Ez a kiscsaj egy csomó kápével tartozik, és nem akar fizetni. Ilyen márpedig nincs az én világomban. Nem ez az első eset, hogy tartozást kell behajtanom, mióta online fut a póker program, és előfordul, hogy a kis pöcsök nem akarnak fizetni a tablettáért, de mindig sikerül rövid úton elsikálnom a problémát. Ami jár az jár. Aki játszik és veszít, az fizessen. Mi vagyok én, a vöröskereszt? Nem szórakozásból veszem magamra a rizikót, hogy lebukok az illegális póker szoftverrel. Kell az az átkozott pénz.

De ez a lány összezavar. Kurvára nem tesz jót a koncentrációmnak, ahogy rám pislog a hosszú szempillái alól. Amikor meg az előbb védekezni próbált az ernyővel, mint valami vadmacska, esküszöm közel voltam hozzá, hogy nekinyomom a falnak, és vadul addig csókolom, míg spontán el nem élvez a kezem között. Elárulja a teste, mint ahogy engem is. Amikor magamhoz rántottam, a mellbimbói keményen meredeztek a pólója alatt, nem is kellett odanéznem, hogy érezzem a mellkasomon. Hirtelen melegem lett, és a farkam is vigyázzba vágta magát. A bőre tapintása a kezem alatt, a buján szétnyíló ajkai kitörlik az agyamból a látogatásom okát, és csak egy valami dübörög bennem: milyen ízű lehet Raven Bertone szája? Milyen hangot adna ki, amikor éhesen belecsókolok a nyakába, és a fogaim közé szívom a fülcimpáját. A szerszámom lüktet a gondolatra, milyen látványt nyújtana a kis bűnös, ahogy sötét haja szétterülne a párnámon, lábait a csípőm köré szorítaná, miközben a nevemet nyögné kéjesen. Bassza meg, elment az eszem. A pénzbehajtásra kell koncentrálnom, és nem a feszesen meredező melleire. És ami az abszolút csúcs az egészben, hogy visszajött még az átkozott dadogásom is. Nem is emlékszem rá, mikor dadogtam utoljára, pláne egy lány előtt. Tiszta égés!

Megrázom magam, és dühösen összeszorítom az ajkam. Furcsa módon azonban leginkább magamra vagyok dühös. Az egész vizit a legkevésbé sem a terveim szerint alakul. Egyre inkább elönt az a szar érzés, hogy hiába jöttem a pénzemért. Nézem a kiscsajt, és valahogy nem hiszem, hogy hazudna. Nehezen tudom elképzelni, hogy Raven megszállott szerencsejátékos lenne. Ez egyrészről fura megelégedéssel tölt el, másrészről viszont átkozottul szar jel a hiányzó négyezer dollárra nézve. Persze az ember sosem tudhatja. A látszat gyakran csal. Egy csinos pofi, és egy formás fenék, még nem garancia a szavahihetőségre. Lehet, hogy egyszerűen csak jó színésznő a kicsike – morfondírozok magamban, miközben le nem veszem róla a szemem.

Ekkor eszembe jut a telefon. Mindenképpen a végére kell járnom a dolognak, így előveszem a hátsó zsebemből a mobilt, és rányomok a képernyőre. Billentyűzár – állapítom meg magamban káromkodva.

– Hé! Mi a fenét csinálsz? – tiltakozik, és hevesen a telefonja felé kapkod.

Magasra emelem a készüléket, megakadályozva ezzel, hogy kivegye a kezemből. Ugyan nem alacsony a kiscsaj, de a fejem fölé emelt karommal szemben esélye sincs. Próbálkozik néhányszor, aztán duzzogva összekulcsolja a karját maga előtt. Úristen, kikészít ez a nő – morgok magamban. Nyilván nem akar komplett hülyét csinálni magából, hogy gumilabdaként ugrálva hadonásszon előttem, ezért csupán gyilkos pillantásokat lövell felém. Ha szemmel ölni lehetne, már kinyiffantam volna, az hétszentség.

– Ezt nem teheted. Ehhez nincs jogod – dohogja, durcásan karba tett kézzel, amivel csupán azt éri el, hogy tekintetem egyenesen, a kihangsúlyozott mellére vándorol. Amikor leesik neki, hogy mit nézek, zavartan – és nem túl bölcsen – lejjebb húzza magán a pólót, amivel csak még jobban kihangsúlyozza teste érdeklődésének áruló jeleit. Szabad kezemet végigfuttatom az államon. Nagy szarban vagyok. – Azonnal add vissza! – morogja dühösen.

– Látom, nagyon aggódsz, hogy kiderülhet valami Miss Bertone féltve őrzött titkaiból. Vajon mit rejthet ez a mobiltelefon?

Kihívón felvonom a szemöldököm, és néhányszor megingatom kezemben a mobilt.

– Semmi közöd a dolgaimhoz – kiáltja fenyegetőn.

– Nyugalom, Bella! Nem vagyok kíváncsi a magánéletedre – vetem oda erőltetett könnyedséggel, ráadásul még kamuzok is, mert minden egyes perc elteltével, amit a közelében töltök, egyre inkább érdekelnek a részletek vele kapcsolatban. – Viszont gyorsan tisztázhatjuk a dolgot. Ha a telefonodon megtalálom az online-póker applikációt, nagy bajban vagy kislány, és addig el nem megyek innen, míg így vagy úgy, de ki nem egyenlíted a tartozásodat – nézek kihívón a szemébe, neki pedig pír önti el az arcát. Na, ilyennel sem sűrűn találkozom.

– Rendben. Nem bánom – vonja meg a vállát kelletlenül.

Ekkor leengedem a kezem és némán, várakozón nézek rá.

– Mi van már megint? – mordul rám durcásan.

– Billentyűzár – jegyzem meg, és felé nyújtom a telefont.

Raven megint összefonja a karját maga előtt, és száját csücsörítve mustrál, de nem mozdul.

– Elfelejtetted a varázsszót… nagymenő – húzza el a száját, belőlem meg kis híján kitör a röhögés. Nézd már, a kis harcost! Állatira vissza kell fognom magam, hogy komoly tudjak maradni.

– Légy szíves! – mondom szándékosan túlhangsúlyozva a szót.

Sóhajt, és a szemét forgatva elveszi a mobilt, közben gondosan ügyel rá, hogy a bőrünk össze ne érjen. Kioldja a készülék zárját, és kinyújtott kézzel, morcos képpel az orrom alá tolja a képernyőt. Kiveszem a kezéből, ügyelve rá, hogy a bőrünk mindenképp összeérjen, mire ő gyorsan visszahúzódik. Végiglapozom az oldalakat, de póker applikációnak nyomát sem látom.

– Hmm… – mormolom az orrom alatt, miközben elgondolkodón az államat vakargatom. A gyanúm kezd beigazolódni, de képtelen vagyok eldönteni, hogy örüljek-e a fejleményeknek, vagy inkább szétverjem a lakás berendezését dühömben az elveszett pénz miatt.

– Meg vagy elégedve? – kérdezi önelégült képpel, lábfejével türelmetlenül dobol a földön.

Egy lapos pillantást vetek rá, majd a nappali felé fordulok.

– Még nem egészen. Mutasd meg a laptopodat!

Kikapja a kezemből a telefont, de most hagyom. Felháborodottan rázza a fejét.

– Elfelejtheted.

– De miért? Ha egyszer nincs mit titkolnod előttem, mire ez a nagy felhajtás?

– Csak – dohogja zaklatottan, és félig elfordul. – Egyáltalán nem értem miért kell igazolnom magam előtted. Nem vettem el a pénzed. Nem tettem semmit, ami indokolná, hogy betörj a lakásomba.

– Az majd kiderül. Csak mutasd meg a laptopodat! Ígérem, nem kukkolok bele a szexi kis privát fényképgyűjteményedbe.

– Nincsenek szexi fotók a… – kiált közbe irritáltan, de aztán el is hallgat. Nyilván kiolvasta a szememből, hogy szándékosan heccelem, ő meg persze bekapta a csalit. Bosszankodva megvonja a vállát, és a szemét forgatja. – Tőlem – veti oda, és a nappali felé indul, de látom rajta, hogy hezitál. Tutira azon agyal, hogy mi lenne a jobb. Vagyis mi lenne kevésbé rossz. Hívjon magával a nappaliba, hogy ott nézzem meg, ami érdekel, vagy hozza ki inkább a gépet, és intézzük el a dolgot itt az előtérben. Megkönnyítem neki a döntést, szorosan a nyomában lépkedek. Hirtelen megáll és megfordul, talán elhatározásra jutott, de már késő. Belé fagy a szó, ahogy egyenesen a mellkasomnak ütközik, amitől elveszti az egyensúlyát, és hátra tántorodik. Utána kapok, mert ugye csak nem hagyhatom, hogy fenékre üljön, és a derekánál fogva megtámasztom.

– Mi-minden rendben? – nyögöm, heves vágyat érzek rá, hogy a fejemet néhányszor a falba csapdossam, amiért már megint dadogok.

– Igen, én csak – kezdi bizonytalanul, de mivel félig már úgyis a nappaliban vagyunk, közlendője biztos elvesztette az aktualitását, így csak megrázza a fejét. – Felejtsd el! A laptop az íróasztalon van – bök állával az Apple felé. Már egy ideje nem fenyegeti a hanyatt esés veszélye, ezért nem igazán van okom rá, hogy még mindig a derekát szorítsam, a kezem mégis a testére tapad, mint egy mágnes, és csak bámulom megbabonázva. – Az íróasztalon – ismétli meg halkan, mire végre magamhoz térek, megrázkódom, és visszahúzom a kezem.

Ellépek mellette, és felemelem a laptop fedelét, majd várakozón ránézek.

– Jelszó. Légy szíves! – teszem hozzá.

– Gyorsan tanul, Mr. Harlan – állapítja meg összevont szemöldökkel, de a szája széle közben felfelé kunkorodik. Az az érzésem, hogy szórakozik rajtam. De félni nem fél tőlem, az tuti.

Mellém lép, bepötyögi a kódod, majd félreállva vár, amíg végigszkennelem a gépe tartalmát. Alig fél perc múlva tenyeremmel hatalmasat csapok az íróasztalra.

– Kurva élet! – tör ki belőlem frusztráltan, mire Raven riadtan összerezzen, és nagy szemeket meresztve bámul.

– Mi az? – kérdezi.

– Bassza meg! – mordulok fel, és felegyenesedem. Ujjaimat a hajamba mélyesztve, felé fordulok. – Nagyon úgy néz ki, hogy valaki ellopta a személyazonosságodat.

– A mimet? – kérdez vissza bambán.

– Valaki felhasználta a nevedet és az adataidat, hogy regisztráljon a játékba, és a nevedben veszített négyezer dollárt.

Most rajta a sor, hogy szitkozódjon. Nem én vagyok az egyetlen, aki ki van bukva.

– De hát, hogy lehetséges ez? És egyáltalán – szuggerál homlokráncolva, mintha nálam lenne a válasz a kérdéseire –, nem illegális az ilyenfajta online szerencsejáték.

Helyben vagyunk, szivi.

– Oké – sóhajtok fel, és az íróasztal peremére ülve, tenyeremet végighúzom borostásodó államon. – A válasz az első kérdésedre az, hogy nem is annyira bonyolult a dolog, ha valaki hozzáférhet a személyes adataidhoz. Ami a második kérdést illeti – vakarom meg az állam –, jobb, ha ebbe nem megyünk bele. Pláne, mivel te magad is nyakig benne vagy a buliban.

– Én nem vagyok benne semmilyen… – tiltakozik vehemensen, de felemelem mind a két kezem, és felhúzott vállal folytatom:

– Én hajlandó vagyok hinni neked, de vajon a többiek, akiknek a tudomására jut a dolog, mit fognak gondolni?

Láthatóan szíven ütik a szavaim, az arca elsápad, tenyerét a mellkasára szorítja. Ezek szerint megvan Miss Bertone gyenge pontja. Bármi legyen is az oka rá, lerí róla, hogy kurvára nem szeretné megszellőztetni a dolgot – örvendezem magamban. – Hátrál néhány lépést, és csüggedten a kanapéra rogy. Ártatlan kutyaszemekkel pislog rám, némán könyörögve, hogy ne legyek szemétláda.

– Eszedbe jut bárki, aki szóba jöhet? Akire gyanakszol? – kérdezem, le nem véve róla a szemem.

Hamar válaszolni akar, szóra is nyitja a száját, de torkára fagy a szó. Hátraveti magát a kanapén, és néhány másodpercig a plafont fixálja, majd megragad egy kispárnát, és az arcára szorítja. Nem tudom mit reagáljak. Ez meg mi a tököm akar lenni?

Zagyva, elmosódott mondatfoszlányokat hallok a kispárna mögül, de nem tudok kihámozni belőlük egy szót sem. Minél tovább bámulom őt, ahogy egy párnát szorítva az arcára össze-vissza motyog, annál inkább elönt a szívem körül valami furcsa, idegen érzés. Nem kellemetlen, sokkal inkább olyan… melegség féle. Nagyon régen nem éreztem már ilyen vonzódást egy lány iránt. Igaz, hogy az egyetem cheerleader csapata is vonz, de azt mindig is a testem egyfajta egészséges reakciójaként könyveltem el. Ki ne érezné kihívásnak a kidomborított, peckes ciciket, és a fenékre szoruló, mininél is rövidebb nadrágokat. A fenébe is, a rögbi csapat sztárcsatárja vagyok, és a csapat tagjának lenni, már önmagában a kampusz elitje közé emeli az embert. A csajok kényeztetnek, keresik a kegyeimet, az enyémet épp úgy, mint a csapat többi tagjáét. Tudom azt is, hogy nincs gond a külsőmmel, több egyetemista punci zsong körül, mint ahogy azt kezelni tudnám. Az eddigi leghosszabb kapcsolatom három hónapig tartott, és nem szakadt bele a szívem, amikor vége lett. Mióta a St. Thomasba járok, hozzászoktam, hogy a lányok túl könnyen kínálják fel magukat. Nem kell megerőltetnem magam ahhoz, hogy lehulljon a bugyi az egyetem legdögösebb csajairól, és meglehet, hogy ez kényelmessé, talán kicsit közönyössé is tett. Az utóbbi időben már untatnak a gyors, semmitmondó numerák a clubházban, de ahhoz is hiányzik belőlem a kellő motiváció, hogy változtassak a dolgon.

Régen nem izgatott már fel úgy lány, mint ez a kis olasz. Ráadásul, még csak nem is kimondottan az ízlésem. Túl vékony, túl fejletlen, egyáltalán nem hasonlít az eddigi hódításaimhoz. Csak bámulom a hosszú combjait, és a tinilányos ciciket, és nem értem, hogy ha ez a lány ennyire nem passzol az ízlésemhez, akkor mi a faszomtól lüktet a farkam, valahányszor csak egymáshoz érünk. A haja sötétbarna, szinte már feketébe forduló, és mandulavágású, világos szemeit tökéletesen kiemeli a kreolos bőrszíne. Gyönyörű az arca, és a szemébe bele tudnék veszni örökre – már ha buknék az ilyen kislányos alakú bigékre – teszem hozzá magamban, és eligazítom a farmerem hirtelen szűkre vált elejét. Balfasz! – szidom magam gondolatban.

– Nem értek egy szót sem – szólalok meg egy idő után, megszakítva ezzel Raven, kispárnába mormolt monológját.

Leveszi az arcáról a párnát, és csüggedten mondja:

– Kábé két hónapja elvesztettem a táskámat. Benne volt a pénztárcám is meg az irataim. A táska később előkerült a cuccaimmal együtt, csak a készpénz hiányzott. Valaki bedobta a postaládák alá a földszinten. Sose derült ki, hogy ki volt.

– Bassza meg!

– Gondolod, hogy…

– Csak annyi kellett, hogy lemásolják a kártyádat. A személyes adataid birtokában már pofon egyszerű az egész.

– A francba! – rágcsálja a körmét idegesen.

Élesen kifújom a levegőt, és körbenézek. Most, hogy jobban felmérem a terepet, feltűnik, hogy a lakás gyanúsan ízlésesen van berendezve. A bézs színű kanapé Raven alatt valódi bőr és meg mernék rá esküdni, hogy a fából faragott, designer dohányzóasztal alatt egy perzsaszőnyeg fekszik. Akármerre nézek, mindenhol egyedi, drága bútorok, és lakásfelszerelési tárgyak vannak, amik száz százalék, hogy nem a kampusz tulajdonai. Tekintetem visszavándorol Ravenre, aki közben feláll, és a konyhába megy. Követem. Kivesz a szekrényből egy poharat, vizet tölt magának. Vizslatom hátulról a szexi fenekét, és érzem, hogy nem hagy nyugton a dolog, muszáj többet megtudnom róla. Sok olyan csajt ismerek, akinek gazdagok az ősei, de Raven nem kelti bennem a burzsuj szülők, affektáló porontyának az érzését. A bőre nem szolárium barna, nem visel sminket, a haja sincs festve, nincsenek műkörmei, és egyáltalán, teljesen hétköznapi cuccokat hord. Azért a lakás mégiscsak gyanús.

– Látsz valami esélyt rá, hogy belátható időn belül összeszedd a pénzt valahonnan? – teszem fel a kérdést, bár magam sem igazán gondolom komolyan.

– Ezt meg hogy érted? – néz rám elképedten. – Azt hittem tisztáztuk a dolgot.

– Az adósság, azért csak adósság – húzom fel a szemöldököm.

– Az adósság, ami gyakorlatilag nem az én adósságom – teszi hozzá élénken.

– De ami mégiscsak a te nevedhez kapcsolódik. És a francba is, rohadtul kellene az a pénz – dörzsölöm meg az állam gondterhelten.

Raven fürkészőn rám néz. Szinte le tudom olvasni a gondolatait az arcáról. Fúrja az oldalát a kíváncsiság, hogy mire kell annyira az a rohadt pénz, de nem viszi rá a lélek, hogy megkérdezze. Végül is mióta ismerjük egymást? Tizenöt perce?

Csend áll be közöttük, agyam kétségbeesetten keresi az indokot, ami okot adna rá, hogy továbbra is Raven Bertone lakásában maradhassak, mert ő persze nem tartóztat. A gondolat, hogy ennyi volt, és ezzel meg is szakad a kapcsolat köztünk, egyáltalán nincs az ínyemre. Alig tudok róla valamit, és ez még az elúszott négyezer dollárnál is jobban aggaszt.

– Nem gondolod, hogy esetleg a szüleid… – kezdem, és egy jelentőségteljes pillantást vetek a kínai porcelán teáskészletre, ami a konyhaszekrény üveges polcáról csillog hivalkodóan. Életemben nem láttam még ilyesmit a kampusz területén. Ahogy követi a tekintetemet, leesik neki, hogy mire utalok, és zavart pír önti el az arcát.

– Abszolút ki van zárva – válaszolja ijedten, és a tükrös szekrény elé lép, mintha ezzel eltüntethetné a képből az antik porcelánt.

Idegesen harapdálja a szája szélét, az egész testbeszéde arról árulkodik, hogy sürgősen meg akar szabadulni tőlem. Megkerüli a konyhapultot, és az előszoba felé indul, egyértelműen azért, hogy kövessem.

– Figyelj, sajnálom ezt az egész izét a pénzeddel. Komolyan. De te is látod, hogy nem az én hibám. Nem én tartozom neked, azon kívül dolgom van még, úgyhogy, ha lennél szíves… – mondja, és a kijárat felé bök az állával.

– Dolgod van? – bukik ki belőlem, mert nem bánnám, ha még maradhatnék.

– Épp futni indultam a River Parkba, amikor… – csúszik ki a száján az infó, aztán hirtelen elhallgat. Látom, már sajnálja, hogy elmondta, de ez nekem pont kapóra jön. Szóval a River Parkba jár futni.