A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Louise Bay: Dr. Perfect, 2022

Fordította
HORVÁTH M. ZSANETT

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mr. Svindler (Londoni nagymenők 1.), 2022

Mr. Szépfiú (Londoni nagymenők 2.), 2022

Mr. Milliomos (Londoni nagymenők 3.), 2022

Mr. Briliáns (Londoni nagymenők 4.), 2023

Mr. Arrogáns (Londoni nagymenők 5.), 2023

Mr. Aranyifjú (Londoni nagymenők 6.), 2024

Dr. Vágyálom (Csábító doktorok 1.), 2024

Copyright © 2022 Louise Bay. All rights reserved

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-96-3

ELSŐ FEJEZET

Ellie

Felhajtom a galléromat, abban a reményben, hogy szárazon tudom tartani a nyakamat ebben a nyirkos ködben, ahogy megállok a széles, fekete ajtó előtt a Wimpole Streeten. Úgy érzem, mintha egy horrorfilmben lennék, és engem érne elsőként utol a halál – mintha az én halálom lenne az előszele az igazi borzalomnak, ami a sikolykirálynőre fog rászabadulni, akinek a közönség egy emberként drukkol. Meg is jegyzem magamnak, hogy ha hazaérek, megnézek valami Reese Witherspoon- vagy Sandra Bullock-filmet. Le kell állnom végre a Netflix Harlan Coben-adaptációival. Előveszem a telefonomat, és megnyitom az új főnököm, dr. Zachary Cove utolsó e-mailjét. Az utasításnak megfelelően megnyomom a gombot dr. Williams neve mellett.

A csengő berreg, majd néma csend lesz.

– Halló? – szólok bele a mikrofonba.

Hirtelen kattan a zár, és sebesebben dobog a szívem. Megpróbálom magamra ölteni a Nász-ajánlat Sandra Bullockját, és lerázni magamról A hálózat csapdájában Sandra Bullockját. Mély levegőt veszek, és belököm az ajtót.

Csak a köd miatt van.

Semmivel sem ominózusabb, mint az eső. A világon semmit sem jelent. Csak az egyre valószínűbb halálomat – ami igazán nem nagy ügy.

Az előcsarnokot kopott parketta borítja, ami gyönyörű lehetett valamikor, és újra gyönyörű lehetne, ha valaki szánna rá egy kis figyelmet és fáradozást. Belépek, hagyom, hogy becsukódjon mögöttem az ajtó, és meg sem próbálom elnyomni a cipőm kopogását, mely visszhangzik, ahogy feltipegek a lépcsőn az első emeletre. Az új munkám az lesz, hogy egy orvosi váróteremben fogok ülni egy íróasztal mögött, felveszem a telefont, időpontokat egyeztetek, bejelentem az új betegeket, legépelem, amit diktálnak, valamint ellátom az egyéb adminisztratív feladatokat egy olyan orvos magánrendelőjében, aki heti két napon fogadja a betegeit. Ez volt az első állásinterjú, amire behívtak, és nem csak minimálbért fizet. Mivel a munkatapasztalatom Shane karrierjének menedzselésére korlátozódik, örülök, hogy egyáltalán sikerült munkát szereznem. Gondos számításaim szerint ebből a fizetésből tizenkilenc hónap alatt elérhetem a kitűzött megtakarítási célomat – ami azt jelenti, hogy foggal-körömmel ragaszkodom ehhez az álláshoz. Nem számít, hogy mit kérnek tőlem. Néhány hete felfigyeltem egy szórólapra egy lámpaoszlopon, amin részmunkaidős munkát ajánlottak. Nagy, vastag betűkkel nyomatékosították rajta, hogy a fizetés KIVÁLÓ, ezért felhívtam a számot. Kiderült, hogy még nekem is vannak fenntartásaim, és a kábítószer-kereskedelem az, ahol meghúzom a határt. Ha viszont egy munka legális és jól fizet, akkor kérdés nélkül vállalom.

Ahogy az e-mailben állt, rögtön a lépcső tetején, a folyosóról nyíló második ajtón megpillantom az áttetsző akril névtáblát, melyen fekete betűkkel az áll, hogy „DR. COVE”, alatta pedig kisebb nyomtatott nagybetűkkel: „GASZTROENTEROLÓGUS.” Megkönnyebbülten felsóhajtok, és feszült tartásom ellazul, miután látom, hogy valóban jó helyen járok.

Még nem találkoztam a leendő főnökömmel. Csak telefonon beszéltünk, de az ügynökség szerint teljesen normális, hogy egy ideiglenes állásra személyes interjú nélkül veszik fel a jelentkezőt. S noha dr. Cove célozgatott rá, hogy az állás akár állandóvá is válhat, nekem csupán tizenkilenc hónapra lesz szükségem, maximum huszonegyre, ha figyelembe vesszük az előre nem látható kiadásokat. Ha jól számoltam – márpedig jól számoltam, mert amióta hétfőn megkaptam ezt az állást, mást sem csináltam, csak számolgattam –, akkor tizenkilenc hónapnyi fizetésből elegendő pénzt takaríthatok meg ahhoz, hogy folytassam az életemet. Miután tíz évvel ezelőtt meghoztam azt a borzalmas döntést, hogy otthagytam az egyetemet, hogy teljes munkaidőben menedzselhessem az expasim induló Speedway-karrierjét, papíron nincs képesítésem, a munkatapasztalatom pedig fikarcnyit sem ér. Számos megfoghatatlan, nehezen megmagyarázható dologból tevődik össze az, ha valakit „menedzselni” kell, amire csak akkor jöttem rá, amikor először próbáltam összeállítani az önéletrajzomat. És persze referenciáim sincsenek, mivel az előző főnököm egyben a volt pasim is, és inkább állnék ki meztelenül egy szendvicstáblával a lábam között az Oxford Circus útkereszteződésének kellős közepére, mintsem bármit kérjek tőle.

Kirázom a fejemből a múltamat, és benyitok a váróterembe. Dr. Cove azt írta a legutolsó e-mailjében, hogy tíz körül érkezik, addig „szokjam a környezetet”.

A szoba világos, ami meglep. Talán a nyomasztó köd miatt számítottam arra, hogy egy ódon műtőasztaltól és egy késekkel megrakott tálcától eltekintve üres, ablaktalan helyiségben találom majd magam. Ehelyett úgy tűnik, hogy a horrorfilmemből egy jellegtelen váróterembe csöppentem. A rendelő egy György kori ház utcafrontján van, három nagy ablaka az utcára néz. A váróterem nem különösebben tágas. Az emeletet nyilvánvalóan felosztották a különböző orvosok között; a helyiséget kettéválasztó ideiglenes falnak köszönhetően a nyolc szék és az íróasztal zsúfolt hatást kelt a térben. Még soha nem jártam magándokinál, de arra számítottam, hogy egy kicsit… modernebb és elegánsabb lesz a rendelő. Leveszem a táskámat, és az íróasztalra teszem, de a kabátomat magamon hagyom. Hideg van idebent. Megvizsgálom az ablak alatti viktoriánus stílusú radiátort, és találok rajta egy gombot. Kattog, amikor elfordítom. Ez arra enged következtetni, hogy melegedik. Megismétlem a műveletet az íróasztalom mögötti radiátorral is.

Ahogy körülnézek a helyiségben, világos, hogy szerencsésebb lenne a bútorok elrendezése, ha eggyel kevesebb szék lenne idebent, és az íróasztalom az ablak felé fordulna. Majd megemlítem dr. Cove-nak, amikor megérkezik.

A sarokban egy kis konzolasztalka áll, tele magazinokkal, mellette egy elburjánzott pálma, melynek árnyékában a Country Living lapul, valamint – ahogy végigpörgetem a magazinokat – a Vogue Australia 2005-ös, novemberi száma. Azt hiszem, ezt nem lesz nehéz überelni.

Leülök az íróasztalomhoz, és megpördülök a székkel. Shane menedzsereként mindig a konyhánkból dolgoztam. Soha nem volt tisztességes irodai székem. Az íróasztal fiókjaiban nem találok mást, csak egy egypennyst és egy gemkapcsot. Se számítógép, se semmi. Se jegyzettömb, se toll, se egy árva cetli. A saját jegyzettömböm és tollam a táskámban van, hála az égnek. Csak egy dolog jobb a frissen sült almás piténél, és az a rendes papír-írószer.

Felállok, és teszek két tétova lépést a belső helyiségbe nyíló ajtóig. Nyilván itt fogadja dr. Cove a betegeit. Zárva találom.

Mégis mit „szokjak” ezen a környezeten? Itt igazán nincs mit tenni. Odasétálok az ablakokhoz, melyekre ráférne egy alapos mosás. Talán találok néhány takarítószert, amit közös használatra szántak.

Kisietek az irodából, hogy utánanézzek. Ezen az emeleten az összes ajtót zárva találom, és nem hallok semmit, még akkor sem, amikor rátapasztom a fülem a lépcsővel szemközti ajtóra. Pedig valaki beengedett. Még az épületben kell lennie.

Félúton vagyok a lépcsőn a második emeletre, amikor valaki lekiált:

– Hahó?

– Szia! – felelek, és felnézek a fekete hajú, katonásan egyenesre nyírt frufrujú nőre, aki kihajol a korláton.

– Ellie Frost?

Elmosolyodom. Valaki már várt engem.

– Igen. Én vagyok dr. Cove új asszisztense.

– Á, igen, dr. Cove.

Olyan hangot ad ki, mintha egy falat csokoládét kóstolgatna.

– Ma fog kezdeni, de már rákerestem korábban.

Nekem ez miért nem jutott eszembe? Talán azért, mert csak azt kerestem a neten, hogy „mit csinálnak az orvosi asszisztensek?”. A munkaköri leírás nem volt különösebben informatív.

– Gyere fel. Idefent van a konyha.

Azzal eltűnik, én pedig szaporázom a lépteimet, hogy megkeressem.

Ahogy felérek a lépcső tetejére, fent az emeleten kiinteget egy kéz az egyik ajtónyíláson.

– Itt vagyok!

Elindulok a kéz felé, és egy aprócska konyhában találom magam, amiben épphogy csak elfér két ember. A hang tulajdonosa élénkvörös rúzst visel, ami nekem sosem állna jól, rajta viszont gyönyörű kontrasztot alkot a fekete hajával és hófehér bőrével.

– Jen vagyok. Te pedig Ellie. Körbevezetlek… nem mintha olyan sok lenne itt a látnivaló. Ez az első megálló, itt történik minden. Tudom, hogy gyakorlatilag ez egy felmagasztalt szekrény, de kellően hangszigetelt, ha becsukod az ajtót. Ha ki akarod ereszteni a gőzt, vagy ki kell panaszkodnod magad, ide gyere. Semmilyen szín alatt ne használd erre a mosdót. Ott mindig vannak betegek. Nem is értem, hogy lesben állnak ott, vagy mi, de engem már annyiszor rajtakaptak, amikor dr. Newmanre panaszkodtam.

Felsóhajt, mintha joga lenne bárhol panaszkodni a főnökére, ahol csak akar. Ettől máris megkedveltem.

– Úgyhogy ide kell jönnöd. Ráadásul általában itt van valamelyikünk, így lesz kivel levezetned a feszültséget. Gyakorlatilag csapatokba verődve fortyogunk.

Ezt úgy mondja, mintha Elon Musknak dolgoznánk, vagy mi. Mégis mennyire lehetnek kiborítóak ezek az orvosok?

– Remélem, azért jó lesz dr. Cove-nak dolgozni. Még nem találkoztam vele…

Felemeli a tenyerét, és ezzel az egyszerű gesztussal belém fojtja a szót.

– Ő orvos. Úgyhogy kemény lesz neki dolgozni. Ezt garantálom. De ő legalább csak heti két napot van bent. Mind azt hiszik magukról, hogy Isten ajándékai, és mivel neked nincs orvosi diplomád, alapból azt fogja feltételezni, hogy annyi eszed sincs, mint egy egysejtűnek. Tapasztalatom szerint ebben mind egyformák.

– Régóta dolgozol már itt?

Megvonja a vállát.

– Két éve dr. Newmannél. Azelőtt dr. Scaldingnál voltam a Harley Streeten.

– És ez dr. Cove első magánpraxisa? – kíváncsiskodom.

– Igen, ő még zöldfülű. Ami azt jelenti, hogy fiatal.

Rám kacsint, mintha osztoznánk valami titkon, de sajnálatos módon – fogalmam sincs, mire céloz.

– A legtöbben az ő korában kezdik. Először konzulensként, majd heti két nappal elindítják a magánpraxisukat.

– A pénzért? – kérdem.

– Ja, főleg, de néhányan jobb szeretnek mélyrehatóbban foglalkozni a betegekkel, mint a kórházban, ahol sokkal több embert kell ellátniuk, így csak kevés idő jut mindenkire. És ez kevesebb adminisztrációval jár, mert azért fizetnek minket, hogy ezt elintézzük helyettük.

– Én csak ideiglenesen vagyok itt – jegyzem meg. – De remélem, maradhatok egy ideig.

Vagy legalábbis addig, amíg össze nem szedem a pénzt a Cordon Bleu-re.

Jen vállat von.

– Ezek az orvosok olyan szarul adminisztrálnak, hogy vagy elfelejtenek kifizetni, vagy az megy ki a fejükből, hogy már rég kirúgtak.

Megáll a szívverésem. Elfelejtenek kifizetni?

– Kihagyhatom az első lehetőséget, és választhatom a másodikat?

– Természetesen.

Olyan elképesztően jó asszisztens leszek, hogy el sem tudja képzelni majd, hogy boldogult eddig nélkülem. Úgy fog félni attól, hogy itt hagyom, hogy inkább túlfizet engem. Ha Shane Speedway-karrierjével elboldogultam, akkor egy új szakorvos rendelőjével is elbírok, aki csak heti két napon fogadja a betegeket, és ösztönözni fogom, hogy időben fizessen. Bármi könnyebb lehet, mint rávenni Shane-t, hogy olyasmit tegyen, amit nem akart, de jót tett a karrierjének, például hogy ne „édesemezzen” le minden nőt, akivel találkozik. Arról a Twitter-fiaskóról nem is beszélve, amikor retweetelt egy gifet a @womenshouldnotvote-tól.

– Kösz a figyelmeztetést! Majd gondoskodom róla, hogy emlékezetes legyek.

– Ez a beszéd! – bólint. – Amíg nem veszed magadra a szeszélyeiket és a rossz modorukat, remekül elboldogulsz itt nálunk.

Elmosolyodom.

– Köszi. Említetted, hogy rákerestél dr. Cove-ra. Van bármi, amiről tudnom kellene?

– A nyilvánvalón kívül semmi. Semmi botrány. Semmi műhibaper.

Kinyitja az ajtót.

– Gyere, megmutatom, hol találod a mosdót.

„A nyilvánvalón kívül”? Tényleg utána kellett volna néznem.

– Ha már itt vagyok, viszek némi papírtörlőt, és…

Addig kotorászok a konyhaszekrényben, amíg rá nem bukkanok egy üvegtisztítóra.

– És ezt. Egy kicsit koszosak az ablakok.

Azt is megjegyzem magamnak, hogy majd egy kis vizet is leviszek Pamelának, a pálmának.

– Jár hozzánk egy takarítószolgálat.

– Nem baj. Nem mintha olyan sok dolgom lenne. Különben is, emlékezetes akarok lenni. Nem igaz?

Követem Jent, és kilépünk a szűk konyhából a folyosóra.

– Van vízadagolótok, ugye? De kávétok nincs. Nem nagy ügy, főleg, mivel dr. Cove még csak most kezd, de menet közben majd érdemes lesz befektetni egy jó kávéfőzőbe.

Biccentek, és megjegyzem a javaslatot. Talán előbb-utóbb lesz egy irodai büdzsénk, amit kezelhetek.

– Dr. Newmannek két évébe telt, mire beszerzett egyet, néhány hónapja vette. A betegek imádják. Így elfoglalhatják magukat valamivel, ha megvárakoztatja őket.

– Gyakran várakoztatják meg a betegeket? Vagy vizsgálati eredményekre várnak, vagy…

Megállok, és rájövök, hogy fogalmam sincs, hogy kell-e a betegeknek vizsgálati eredményekre várniuk. A gasztroenterológusok vajon elküldik a pácienseiket vérvizsgálatra?

– Folyton. Ja, és összekötöttem dr. Cove-ot a klinikával lejjebb a Wimpole-on. Mindenki oda jár. Ha a betegeinek vérvételre kell menniük, oda fogod küldeni őket.

– Kösz – válaszolom. – Van még valami, amit tudnom kellene? Félek, hogy nekem még a nyilvánvaló dolgok sem feltétlenül nyilvánvalóak.

Nagyon szeretném megtudni, hogy Jen szerint mi lehet „nyilvánvaló” – akár a munkával, akár dr. Cove-val kapcsolatban.

Amikor a lépcsőhöz érünk, rámutat a mosdó ajtajára.

– Azt hiszem, egyelőre ennyi, de ha bármire szükséged van, itt megtalálsz a szomszédban.

Megállunk az ajtó előtt.

– Gondolom, nem tudod, honnan szerezhetnék egy számítógépet.

Megrázza a fejét.

– Sajnálom, de nem. Talán dr. Cove majd elküld téged beszerezni egyet. Kezdetben mind elég tanácstalanok. De van egy telefonszámunk egy rendszergazdához, akit az összes orvosunk kihívhat.

Ez jól fog jönni, ha valaha is lesz számítógépem. Talán dr. Cove egy olyan régimódi típus, aki mindent papíron szeret csinálni. Istenem, remélem, hogy nem.

– Oké, akkor nekiveselkedek az ablakoknak, és később még beszélünk.

– Ciao!

Csókot dob nekem, én pedig mosolygok, mintha ez teljesen normális gesztus lenne valakitől, akivel csak most ismerkedtem meg.

Visszamegyek a váróterembe, és elkezdem lemosni az ablakokat. Addig nem rendezem át a bútorokat, amíg nem találkoztam az új főnökömmel, és nem derítem ki, hogy mit szeret, és mit nem. Nem fogom rögtön fenekestül felfordítani a munkahelyi rendet. A tiszta ablakokra viszont nem lehet panasz.

Térdig érő fekete szoknyában vagyok, ami kissé szűk, de ha felhúzom, fel tudok lépni az egyik székre, hogy elérjem az ablakok tetejét. Hetvennyolc százalékig biztos vagyok benne, hogy az alattam elhaladó járókelők nem láthatják az alsóneműmet – de inkább csak azért, mert a hetvennyolc százalékuk nem fog felnézni.

A váróterem ajtaja egy csattanással kinyílik, és ebben a pillanatban, akárcsak az öcsém, amikor anya rajtakapta, hogy a Next weboldal fehérneműrészlegét nézegeti, felsikítok és leborulok a székről.

Amikor magamhoz térek és kinyitom a szemem, egy görög isten bámul le rám.

– Te meg mit művelsz? – kérdi.

A legtökéletesebb ajkakat bámulom, amiket valaha láttam. Teltek, a színük, mint az érett cseresznyéé, és olyan szép az ívük, hogy még egy fotómodell is megirigyelné.

– Azt hiszem, lélegeztetnie kell.

Kiszaladnak a számon a szavak, mielőtt észbe kapnék, hogy nagy valószínűséggel a főnökömmel beszélek.

– Csak egy másodpercre vesztetted el az eszméleted. Fel kell ülnöd.

Nem valami gáláns, még a kezét sem nyújtja, hogy felsegítsen. Feltápászkodom ülő helyzetbe, és úgy vág fejbe a valóság, mint egy kalapács. A szoknyám felgyűrődött, szinte a fülemen van. Remek. Őszintén remélem, hogy ez nem dr. Newman, aki azért jött, hogy megnézze a pálmát, és nem is az új főnököm, akit le akarok nyűgözni. Nem elég, hogy elterültem a padlón, épp most villantottam ki Dr. Csókosszájúnak a bugyimat.

– Jól vagyok – bizonygatom.

– Mit csináltál a széken?

– Ablakot mostam. Kicsit koszosak voltak.

Hunyorítok, és próbálom kitalálni, hogy a fejem melyik része fáj.

Erre összeszalad a szemöldöke.

– Ne csináld még egyszer. Van takarítószolgálatunk, sok épületbe járnak a környéken. Kérd el a számukat Jentől.

„Szívesen!” – feleselek gondolatban.

Talpra állok, ő pedig hátralép, mint aki arra számít, hogy nekirontok. Az elmúlt tíz évet egy kapcsolatban töltöttem. Ha valaha is kész leszek újra randizni, valószínűleg esetlenül fogom rávetni magam az olyan pasikra, akikkel alighogy megismerkedtem – különösen az olyan dögös pasikra, mint ez itt –, ennek azonban nem ma jött el a napja. Őt csak le akarom nyűgözni. Nem megcsókolni. Azt hiszem.

– Dr. Cove?

Mindketten csak feltételezzük, hogy tudjuk, ki a másik, de a bemutatkozás nem ördögtől való ötlet.

– Ellie vagyok.

– Hoztam neked egy laptopot.

Biccent az asztalomat elfoglaló, celofánba csomagolt doboz felé, én pedig igyekszem arra koncentrálni, amit mond, és nem a borostás állára. Egyszer, miután összevesztünk Shane-nel, egy egész délutánom ráment a borostás férfiállkapcsokra a Google képkeresőjében. Mint kiderült, a szexepil borostában mérhető. És hogy mitől vonzó egy állkapocs, az az állkapocsszár hosszától és az angulus mandibulae-től függ. Dr. Cove-nak van a leghosszabb állkapocsszára és a legmarkánsabb angulus mandibulae-ja, amit valaha láttam – ő tehát ennek az elméletnek a két lábon járó bizonyítéka, mert egyszerűen jóképű. Olyan jóképű, hogy egy kicsit idegesítőnek találom, amikor beszél, mert legszívesebben csak az arcában gyönyörködnék.

– Egyelőre használjuk a Google-naptárat a betegek időpontjainak kezelésére.

Nagyot nyelek és elkapom a tekintetemet, mintha hidegen hagyna az állkapcsa.

– Oké.

Meg akarom kérdezni tőle, bemenjek-e egy kórházba, mivel kábé kilenc másodperccel ezelőtt még eszméletlen voltam. Vajon feltételezhetem, hogy mivel ő is orvos, meg tudja állapítani, ha veszélyben vagyok? Mégis mennyire érthetnek a gasztroenterológusok a fejsérülésekhez?

– Ja, és ne kódorogj el anélkül, hogy előtte szólnál nekem. Néhány óráig rajtad akarom tartani a szemem, hogy megbizonyosodjak arról, hogy nem kaptál agyrázkódást.

Mielőtt lehetőségem nyílna válaszolni, belép a válaszfal ajtaján, és becsukja maga mögött.

Ennyi? Egy szót sem szólt a munkámmal kapcsolatos elvárásairól, még csak azt sem közölte velem, hogy milyen hétnek nézünk elébe. Annyira megbabonázott az állkapcsa, hogy elfelejtettem feltenni a legalapvetőbb kérdéseket. Még azt sem tudom, hogy mikorra várjuk az első beteget.

Felszegem a fejem, és összeszedem magam. Kényszerítenem kell magam arra, hogy ne vegyek tudomást dr. Cove tetszetős külsejéről és arról, hogy volt szerencséje megcsodálni a bugyimat, majd átvonulok a szobán, hogy bekopogjak az ajtón.

– Gyere be! – szól ki.

A rendelője még a váróteremnél is sivárabb, csak egy íróasztalt és egy széket látok a kosztól homályos oldalablak előtt, valamint egy vizsgálóasztalt, mosdókagylót és néhány szekrényt. Itt még egy pálma sincs.

– Elárulná, hogy mikorra várja a következő páciensét? – kérdem, és a szemére koncentrálok a káprázatos állkapocs helyett, ám hiába, merengő szeme kék és átható. A fenébe ezzel a pasival és a szebbnél szebb testrészeivel! – Esetleg leülhetnénk, hogy átbeszéljünk néhány dolgot?

Fojtott sikoly visszhangzik a telefonjából, és csak ekkor veszem észre, hogy a kezében tartja. Megzavartam hívás közben. Ökölbe szorítom a kezem. Vérprofiként kellene viselkednem – az egész jövőm ezen múlik –, ehelyett mindent elrontok.

– Egyelőre nincsenek bejelentkezett betegek, majd kimegyek, ha itt az ideje. Megbeszélhetjük az esetleges kérdéseket.

Bólintok, és kihátrálok a rendelőből.

Muszáj összeszednem magam, és ki kell dolgoznom egy stratégiát arra, hogyan viselkedjek hozzáértő, felelősségteljes asszisztensként, tekintve, hogy sikerült kifognom egy jóképű, ámde nagyképű főnököt.

Hátha belemegy, hogy papírzacskót húzzon a fejére, amikor beszélnünk kell egymással.

MÁSODIK FEJEZET

Zach

Valami nem stimmel.

Ha el is tekintünk attól a ténytől, hogy az egyetlen alkalmazottam már az első munkanapján lezuhant egy székről és kiütötte magát, valami akkor sem stimmel. Talán csak túl nagy a csend, és nem vagyok hozzászokva. Egy Wimpole Street-i rendelő egészen más tészta, mint egy tipikus londoni nagykórház.

Rezeg a telefonom, és előhúzom a zsebemből.

Fogadom a hívást, közben lerogyok az új asztalom mellé.

– Na, milyen? – kérdi anyám felvezető nélkül.

– Csak most értem ide – felelem.

– Izgatott vagy?

– Még alig öt perce vagyok itt.

Ami azt illeti, nem vagyok izgatott. Talán pont ez a bökkenő. Most kezdem a magánpraxisomat, mint sok kollégám, akik most lettek konzulensek. Itt a remek lehetőség, hogy a saját lábamra álljak, és kikerüljek a kórházi papírmunka és munkahelyi politika poklából. A lehetőség, hogy végre jól keressek, és hosszú távú kapcsolatot alakítsak ki a betegeimmel ahelyett, hogy csak öt percet töltenék velük, mielőtt örökre eltűnnek az életemből. Remélem, hogy ennek a változásnak köszönhetően jobban élvezhetem majd a munkámat.

Izgatott azonban nem vagyok.

– És milyen az asszisztensed? Még mindig nem tudom elhinni, hogy felvettél valakit anélkül, hogy találkoztál volna vele.

– Már beszéltünk, és különben is, csak ideiglenes a pozíciója.

És azonnal tudott kezdeni. Az önéletrajza kicsit furcsa volt, de a telefonban lelkesnek tűnt. Legalább az egyikünk az volt.

Hallom, hogy apám elbődül a háttérben.

– Jól van már, John – korholja anyám. – Apád arra kíváncsi, hogyan reklámozod magad. Olvasott erről egy cikket valami magazinban. De nem hiszem, hogy szükséged lenne rá. Az emberek elterjesztik a jó orvosok hírét. – Egy pillanatra elhallgat. – De azért gondoskodtál a szokásos dolgokról, ugye?

Azt feltételezi, hogy tudom, mik azok a „szokásos dolgok”.

– Tudattad az emberekkel? – folytatja. – Tudod, a kórházi kollégákkal és az egyetemi barátaiddal. Az ilyen emberekkel.

Erre határozott „nem” a válasz.

– Dolgozom rajta.

Megfordulok a székkel, és megpillantom a fehér táblát a hátam mögött. Ez még jól jöhet. Egyenként kihúzom az íróasztalom három fiókját. Üresek. Be kell szereznünk némi írószert.

– A kórházban már tudják. És néhány haveromnak is mondtam az orvosiról.

– Van e-mail-címed és honlapod? – fontoskodik anyám.

Elakad a lélegzetem. Honlapra nem is gondoltam.

– Megbeszélésem lesz az asszisztensemmel, amint leteszem a telefont. El kell végeznie nekem egy kis kutatást.

– Márkaépítés! – kiáltja apám a háttérben. – Ki kell építenie a saját márkáját!

– Ne törődj vele – mondja anya. – Most csak arra koncentrálj, hogy megtaláld a helyed a rendelőben. Idővel majd úgyis jön a munka. Nem kell aggódnod.

Nem aggódom. Éppen ez a baj. Apámnak igaza van. Láttam már más konzulenseket, akik honlapokkal és logókkal és saját márkajelzésű stresszlabdákkal robbantak be a magánszektorba. Mindannyian összeszedettebbek voltak nálam.

– Igen. Ezek még csak az első napok – dünnyögöm.

– Visszaigazolt már a biztosító?

Megborzongok. Nem most jöttem le a falvédőről, tudom, hogy a nagy egészségügyi biztosítók hivatalos jóváhagyása nélkül nem is fogadhatom az ügyfeleiket. A biztosító elismerése nélkül nincs praxisom.

– Még nem. Tudod, hogy az ilyesmi időbe telik.

Különösen, mivel még el sem küldtem minden információt ahhoz, hogy kérvényezhessem a biztosítók elismerését, valószínűleg még nem igazoltak vissza. De ennek tényleg a lista élén kellene állnia, rögtön a honlap mellett. És néhány táblára való filctoll mellett.

Zajok szűrődnek be a váróteremből. Pedig tudom, hogy nem várok betegeket. Valaki nyilván eltévesztette a rendelőt.

– Most jobb, ha megyek – mondom. – Megbeszélésem van az asszisztensemmel.

– Büszke vagyok rád, drágám.

Bólintok. Anyám mindig ezt mondja, az összes fiának. Feleennyire sem lenne büszke, ha tudná, mennyire félvállról veszem az új munkámat.

Felállok, és elindulok az ajtó felé. Odakint egyre nagyobb a ricsaj.

– Szeretlek, anya. Később felhívlak, ha tudlak.

Azzal megszakítom a hívást, és kinyitom az ajtót. A váróban egy bohóc követeli, hogy engedjék be hozzám, a kezében négy héliumos lufit szorongat.

Tipikus csütörtök reggel.

– Miben segíthetek? – kérdem, és igyekszem nem reagálni arra a tényre, hogy szó szerint egy bohócot szólítok meg.

– Zach Cove, maga az?

Ízes cockney akcentussal beszél, és önkéntelenül arra gondolok, hogy ha ez egy Harlan Coben-krimi lenne, és igennel válaszolnék, talán fegyvert rántana és itt helyben lelőne.

Lássuk, mi sül ki belőle.

– Igen, én vagyok dr. Cove.

– Na végre! – sóhajt fel megkönnyebbülten. – Gratulálok! Ezt meg kell ünnepelnünk!

Azzal dalra fakad, és azt a Cliff Richard-slágert kezdi énekelni, ami a nagyanyám kedvence volt, s amit újabban az anyám énekel helyette.

Mivel érdemeltem ezt ki?

Négy lufi van nála. Jelen pillanatban mind a négy fivéremre haragszom. Lefogadom, hogy Beau ötlete volt az egész, és Nathan fizetett érte.

Csak állok és hagyom, hogy a bohóc elvégezze a munkáját, amiért megfizették.

Amikor befejezi, rám néz, én is ránézek, majd ünnepélyesen átnyújtja mind a négy lufit – minden fivéremtől egyet. Csillag alakúak, különböző színekben.

– Azt mondták, tudni fogja, kitől vannak.

Biccentek, mire vállat von, majd sarkon fordul és távozik.

– Ejtsük meg azt a megbeszélést – szólok oda Ellie-nek, aki az íróasztalánál ül, és megrökönyödve bámulja az ajtót, amin az imént kilépett a bohóc. Akár bele is vághatunk. Visszamegyek az irodámba, a lufik mögöttem szállnak a levegőben, és fülsértően csikorognak, ahogy egymáshoz érnek.

– Csak hogy felkészülhessek lelkileg, mekkora az esélye, hogy ez még egyszer megtörténik? – kérdi, ahogy belép, a kezében egy jegyzettömbbel és egy tollal. Sokkal vonzóbb, mint amilyennek elképzeltem. Hosszú, barna haját lófarokba fogta, az arcát laza tincsek keretezik. Csinos. Ami furcsa – no, nem mintha furcsa lenne a haja. Csak már rég nem figyeltem fel egy nő hajára.

– Nehéz megmondani.

Már megtanultam, hogy ne számítsak semmi jóra a fivéreimtől. Mégis váratlanul ér minden stikli. Elengedem a lufikat, amik felszállnak a plafonig.

– Ez komoly? – csodálkozik Ellie.

– Minden eshetőségre fel kell készülnünk – bölcselkedem, mint egy meglett jedi mester.

Viszonylag biztos vagyok benne, hogy ebben a munkában nem sok váratlan helyzet adódik majd.

– Oké. Szeretné, ha kosztümöt viselnék?

Leül az asztalommal szemben.

– Vagy inkább valamiféle egyenruhára gondolt? Ebben rugalmas vagyok.

Inkább nem veszek tudomást arról, hogy mi történik a gatyámban a gondolatra, hogy francia szobalánynak öltözik, és „rugalmas” dolgokat művel a váróterem ablaka előtt.

– Csak öltözz elegánsan – legyintek.

Akármerre nézek, azzal szembesülök, hogy nem csupán nem készültem fel a karrierem új szakaszára – még csak el sem gondolkodtam azon, hogy miből állna a felkészülés.

– Egyelőre nem kell egyenruha.

Később talán szívesen látnám egyenruhában az asszisztensemet. Talán nem. Most nem fog a fejem.

– Először is, rendeljünk némi írószert.

Biccentek a tábla felé.

– Jól jönne néhány toll a táblához.

Összevonja a szemöldökét, mint aki arra gondol, hogy nyilvánvalóan fogalmam sincs, mit csinálok, de azért feljegyzi.

– És szükségem lesz néhány névjegykártyára és levélpapírra is.

Mire még?

– Meg ilyesmire – teszem hozzá, hátha kihagytam valami nyilvánvaló dolgot.

– Rendben. Mit szeretne, mi álljon rajtuk? Lesz neve a rendelőnek, vagy csak a neve szerepeljen rajta?

– Csak a nevem – vágom rá színlelt magabiztossággal. – Maradjunk a legegyszerűbb márkaépítésnél.

– Láttam, hogy nincs honlapja. El akar indítani egyet? – kérdi. – Utánanézhetek, és esetleg szerezhetek néhány árajánlatot.

– Igen. Remek.

Egy lépéssel előttem jár, ami egyszerre megnyugtató és nyugtalanító.

– És még egyetlen páciens sem jelentkezett be?

Megrázom a fejem.

– Ma van az első napunk. Még be kell szereznem a biztosítók visszaigazolását. Addig nem sok betegre számíthatunk.

Oldalra billenti a fejét, felfedve kecses nyakát.

– Hm, és szuper vonzó. Gondolt már arra, hogy felbérel egy PR-céget vagy egy menedzsert? Tévés munkát is vállalhatna. Tudja, lehetne valamelyik reggeli műsor orvosa.

Ő már fénysebességgel száguld, én meg még fel sem álltam.

– Nem érdekel az ilyesmi – rázom a fejem.

Jól hallottam, szuper vonzónak nevezett?

– Esetleg ismer valami hírességet? – faggat tovább. – Végeztem már egy kis PR-munkát itt-ott, felvehetem a kapcsolatot néhány ismerősömmel, és megszervezhetek egy kis hírverést, ha egy híres személyt kezel.

– Majd utánanézek – felelem, és nem tehetek róla, csöpög a hangomból a szarkazmus. – De biztos vagyok benne, hogy híresség ide vagy oda, az orvos-beteg kapcsolat bizalmas.

Felkacag, mintha most én mondtam volna hülyeséget.

– Neveket persze nem említenénk, csak szétkürtölhetnénk, hogy maga a „sztárok orvosa”. Tudja, valami ilyesmit. De ha nem érdekli a reflektorfény…

– Nem érdekel.

Bólint, és megkocogtatja a jegyzettömbjét a tollával.

– Belekezdett már a papírmunkába a biztosítónál? – kérdi. – Ebben is segíthetek.

– Én… azt hiszem, az lesz a legjobb, ha előbb beállítja a számítógépét. És ha már úgy érzi, hogy minden megfelelően működik, esetleg regisztrálna egy-egy e-mail-fiókot is mindkettőnknek. Aztán jöhetnek a névjegykártyák, majd egy profi levélformátum, azt hiszem, egyelőre elég lesz ennyi.

Legalább hadd derítsem ki, hogy miféle konzulensi elismerésre van szükségem, mielőtt rábízom a feladatot valaki másra.

– Nem probléma – feleli. – Ezzel el is leszek foglalva mára. És persze rendelek néhány írószert is.

A tárcámért nyúlok.

– Ezt a hitelkártyát elviheti a kiadásokra.

– Kitűnő – nyugtázza. – Mi a helyzet az orvosi felszerelésekkel? Szükségünk lesz… gumikesztyűre vagy bármi másra?

– Az épületben megvan minden felszerelés. Beszéljen Jennel. Most el kell intéznem néhány telefont.

Senkit sem kell felhívnom. De utánanézhetek a konzulensi elismerésnek. És le akarok jegyezni néhány új ötletet azzal a krimivel kapcsolatban, amit már tíz éve írok. Rég írtam már bármi érdemlegeset. Az elmúlt hónapokban meg sem próbáltam írni, de mivel nincsenek betegeim, és úgy tűnik, hosszú ideje most először kifogtam egy rátermett asszisztenst, végre lehetőségem nyílik arra, hogy ötleteljek egy kicsit. Táblatollal vagy anélkül.

HARMADIK FEJEZET

Ellie

Beszórom liszttel a nyújtódeszkát, és ráteszem a tésztát.

– Tényleg nem kéne ennyit fáradoznod – szól Cynthia a bárszékről, a kezében egy pohár borral, és pislogva figyel engem és a tésztámat. – Rendelhettünk volna valamit.

Felsóhajtok. Na persze, majd biztos rendelni fogok. Arról szó sem lehet, én is tudok főzni. A sajtos-hagymás lepény száz százalékig vigaszkaja, éppen ezért megnyugtató elkészíteni, mert abban a tudatban pepecselhetek vele, hogy olyan érzés lesz beleharapni, mint egy meleg takaróba burkolózni. Méghozzá nem is akármilyen takaróba, hanem egy sajtból készült takaróba.

– Szeretném kihasználni az alkalmat, hogy kicsit szokjam a konyhát.

Egy hónappal ezelőttig egy gyönyörű házban laktunk Shane-nel Buckinghamshire-ben, aminek a konyhája legalább tízszer akkora volt, mint ez a konyha.

– Nehezebb egy ilyen kis konyhában főzni?

A múlt hónap előtt már jó pár éve nem beszéltünk Cynthiával. A suli óta ő a legjobb barátom, de ahogy komolyra fordult a kapcsolatom Shane-nel, úgy tűnt, mindenki mással megszakadt a kapcsolat. Még a szüleimmel is – ami még mindig nem sokat javult, miután otthagytam az egyetemet –, és a mai napig csak egy-egy telefonhívásra szorítkozunk. Cynthia azonban egy pillanatig sem habozott, amikor felhívtam azzal, hogy segítségre van szükségem, hogy kiköltözzek Shane házából, arról a helyről, amit addig az otthonomnak hittem. A sors úgy hozta, hogy Cynthia bérleti szerződése éppen akkor járt le, amikor kellett egy új hely, ahol meghúzhatom magam. Így ő lett az első lakótársam. Egy új városban kezdtem újra az életemet, miután több mint tíz évet töltöttem egy olyan férfival, akiről azt hittem, hogy együtt öregszünk meg. Kimondhatatlanul hálás vagyok, hogy egy baráttal az oldalamon vághatok bele ebbe az új kezdetbe.

– Nem – felelem, miközben megformázom a tésztát a tenyeremmel. – Ez jó gyakorlat. A Cordon Bleu-ben még ennyi hely sem lesz. Körülbelül egy négyzetméter jut az összes előkészülethez.

– Akkor jobb is, hogy elköltöztél abból a hodályból.

Ugyanazzal a megértő mosollyal néz rám, mint anno mindenki más, amikor megtudták, hogy én vagyok Shane menedzsere.

– Pontosan.

Nekiesek a tésztának a lisztezett sodrófával, és elkezdem kilapítani. Igyekszem meglátni a jót abban, hogy Shane-nel elváltak az útjaink. Az biztos, hogy több időm jut a főzésre. Cynthia is visszatért az életembe. Még a szüleim is meglátogattak azon a héten, amikor ideköltöztünk Cynthiával. Rádöbbentem, hogy közel két éve most láttam őket először. A nyelvembe haraptam, és tartottam a számat. Ha életem végéig meghunyászkodom, idővel talán megbocsátanak nekem, igaz, anyám minden adódó alkalommal fel fogja hánytorgatni a karriert, amit befuthattam volna, ha…

Nem mintha szükségem lenne anyám emlékeztetőjére. Mint az égett hagyma szaga, a tizennyolc évesen hozott rossz döntésem egész hátralévő életemben kísérteni fog.

– Én csak vicceltem – mondja Cynthia.

– Én viszont komolyan beszélek. Nem mintha megengedhetném magamnak, hogy fenntartsak egyedül egy lakást, még ha lett is volna rá lehetőségem.

– És nem egyezett bele, hogy bármiféle végkielégítést fizessen neked, miután annyi éven át együtt voltatok?

– Meg sem kérdeztem tőle. Van egy kis megtakarításom.

Nem titkoltam el szándékosan a pénzt Shane elől, csak szép csendben félretettem minden hónapban a keresetünk egy kisebb százalékát megtakarításba. Azt hittem, hogy kettőnké lesz a pénz – hogy jól fog jönni, ha megszorulunk, vagy a nyugdíjas éveinkben. Amikor a szakítás során világossá vált, hogy elvesztem a munkámat, a házamat és ezzel minden anyagi biztonságot, egy szót sem szóltam a megtakarításról. Shane kezdettől fogva elutasította, hogy fizetést adjon nekem – azzal érvelt, hogy semmi értelme, hiszen mindent megosztunk egymással. Ami így is volt. Mígnem egyszer csak nem így volt. A megtakarítás nagyban hozzájárul majd a Cordon Bleu tandíjához. Ez, és a tizenkilenc hónap dr. Cove rendelőjében.

– De a munkádat is elvesztetted.

– Ahogy Shane is rámutatott, maradhattam volna, ha akarok. Én döntöttem úgy, hogy elsétálok.

– Ja, miután megcsalt. Hogy várhatta volna el, hogy maradj?

A rövid válasz: úgy, hogy egy egocentrikus görény. Pokoli jó voltam a munkámban. Soha nem talál nálam jobbat, és ezt valamilyen szinten neki is tudnia kellett. De kizárt volt, hogy maradjak, amíg ő az új barátnőjével parádézik a barátaim, a versenytársai és partnereik előtt, akikhez közel kerültem az évek során. Egyik napról a másikra elvesztettem a pasimat, az otthonomat, a munkámat és a baráti körömet.

Inkább a tésztámra koncentrálok – a tökéletes állagára és egyenletes vastagságára. Eltartott egy ideig, mire elsajátítottam a tökéletes tészta titkát. De mint a legtöbb dologhoz, ehhez is csak egy kis gyakorlás kellett.

– Bocsi – szabadkozik Cynthia. – Még mindig pipa vagyok rá.

– Tudom – bólintok. – Nekem sem ő áll a karácsonyi ajándéklistám élén. De igyekszem a dolog jó oldalát nézni, és nem pazarlok rá több energiát. Van egy szuper lakótársam, aki szereti a bort, végre van időm főzőcskézni, sőt, még új állást is találtam.

Nem gondolhattam túl sokáig Shane-re. Még túl friss volt a seb. Túl fájdalmas. Még mindig jegelnem kellett a sérülést. Egyelőre be sem tudtam kötözni.

– Mesélj a főnöködről! Rákereshetek? Mi a teljes neve?

Elárulom, mire Cynthia felsikolt, amint beírta a keresőbe.

– Hű, de jóképű! Szingli?

– Gőzöm sincs.

Előveszem a szekrényből a tortaformámat. Nem sok holmit hoztam magammal Shane-től. Nem volt hol laknom, és nem voltak bútoraim. Amikor felvetettem, hogy elhozom az egyik kocsit, elborult az agya, és a fejemre olvasta, hogy ő vette őket. Ezért a konyhafelszerelésről inkább egy szót sem szóltam. Azon a hétvégén, amikor kiköltöztem, nem volt otthon, így teljesen kiürítettem a konyhát. Csak egy kést, egy villát, egy kanalat és egy tányért hagytam ott neki. A többi – minden pohár, habverő és tortaforma – velem jött.

– Említette dr. Jóképű a feleségét vagy a barátnőjét? Volt fénykép az asztalán vagy gyűrű az ujján?

Bevallom, tényleg lecsekkoltam a gyűrűsujját. Gondolom, ez amolyan hormonális ösztön lehetett, vagy ilyesmi. Már olyan régóta együtt voltunk Shane-nel, hogy egy ideje észre sem vettem, milyen vonzó a többi férfi – Zach Cove-ot azonban biológiailag lehetetlen volt figyelmen kívül hagyni.

– A munkára koncentráltam. Tudod, le kell nyűgöznöm ezt a fickót. Tizenkilenc hónapig szükségem van erre a munkára.

Cynthia hátradől és csak legyint.

– De te olyan szervezett vagy. Hozzászoktál a problémamegoldáshoz. Ha dr. Jóképű indulatos, te akkor is értesz a türelmetlen, elkényeztetett takonypócok nyelvén. Ráadásul te vagy a legkedvesebb ember, akit ismerek. Fantasztikus leszel.

– Először is, te ügyvéd vagy. Ha kedvességről van szó, nem teszed magasra a lécet.

Cynthia anyukája és az én anyukám barátnők voltak. Mindig is Cynthiát állították elém példaként, hogy mi lehetett volna belőlem, mit érhettem volna el, ha az egyetemen maradok.

– Ez igaz – ismeri el.

– Amúgy meg dr. Cove nem a pasim, úgyhogy nem biztos, hogy lesz szerencsém kideríteni, hogy mennyire elkényeztetett.

Egyáltalán nem tűnt elkényeztetettnek. Sőt, inkább… szeszélyesnek és szűkszavúnak. De az is lehet, hogy csak nem rajong az emberekért.

– Nos, én viszont mindent szeretnék kideríteni dr. Jóképűről.

Cynthia továbbra is az új főnököm fotójában gyönyörködik, közben én befejezem a lepényt, és beteszem a sütőbe.

– Hátha összejön egy heves irodai kaland, és rádönt téged a vizsgálóasztalra, vagy a sztetoszkópjával csinál mindenféle dolgokat.

– Mondtam, hogy lenyűgözni akarom, nem megijeszteni. Amióta elhagytam Shane-t, nem csináltattam meg a bikinivonalamat.

De a gyantázási szokásaimat félretéve, kizárt, hogy levetkőzzek dr. Cove előtt. Nem kockáztathatom az állásomat, mielőtt megspórolom az összeget, amire szükségem lesz a Cordon Bleu-höz.

– Amíg megsül, elvégzek egy kis kutatást.

Hazahoztam a munkahelyi laptopot, mert utána akartam nézni a biztosító visszaigazolási folyamatának, amit dr. Cove említett. Valamilyen oknál fogva nem lelkesedett azért, hogy mozgásba lendítse a fogaskerekeket, márpedig addig nem lesznek betegei. Arra van a legkevésbé szükségem, hogy úgy döntsön, hogy mégsem indítja el a magánpraxisát, és visszatér az NHS-hez{1} teljes munkaidőben. Segítenem kell neki abban, hogy betegeket szerezzen, hogy megtarthassam az állásomat.

– Ígérj meg nekem valamit – szól Cynthia.

Kioldom a csomót a kötényemen.

– Mit?

– Ne add fel az álmaidat ezért az állásért úgy, ahogy Shane-nel tetted.

A homlokomat ráncolom.

– Ez teljesen más. Shane a pasim volt.

– De mindent feladtál érte, és félek, hogy te alapjáraton ilyen vagy. Vadonatúj munkahelyen vagy, miért kéne csütörtök este fél kilenckor leülnöd dolgozni? Már épp eleget adtál fel egy olyan pasiért, aki meg sem érdemelt téged. Ne kövesd el még egyszer ugyanazt a hibát.

– Dr. Cove-nak eleve a saját célom érdekében dolgozom. Ha megtarthatom az állást, annál hamarabb kezdhetem el a Grand Diplôme-ot. Semmi olyat nem teszek érte, ami nem az én javamat szolgálná.

Többször is kiszámoltam. Ez a munka a legrövidebb út a Cordon Bleu-höz. Tizenkilenc hónap elviselhető, még akkor is, ha dr. Cove végül egy totális rémálomnak bizonyul. Egy minimálbéres állással harminc hónapomba telne – talán még tovább is, annak függvényében, hogy addig is fizetnem kell a lakbért és a számlákat. Nem, most arra kell koncentrálnom, hogy olajozottan menjen a munka dr. Cove-val. Kerül, amibe kerül.

Megtanultam a leckét. Azt hittem, hogy Shane-nel elválaszthatatlanok vagyunk, most mégis itt vagyok, egy kapcsolattal a hátam mögött, tíz évvel idősebben, karrier nélkül, és az elmúlt évtizedből nem tudok mást felmutatni, csak néhány konyhai felszerelést.

De talán csak ennyire van szükségem.

{1} Az Egyesült Királyság államilag finanszírozott egészségügyi ellátórendszere. (A Ford.)