Nuno Nepomuceno

MEGHALT
A PÁPA!

Budapest, 2022

A mű eredeti címe:

Nuno Nepomuceno: A Morte do Papa

Copyright © 2020 by Nuno Nepomuceno and Cultura Editora

Vera Braga/Cultura Editora

Fordította: Sajó Tamás

Magyar kiadás © 2022 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A borító az eredeti portugál kiadás alapján készült.

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5685-58-3 (epub)

ISBN 978-615-5685-59-0 (mobi)

„

A tér másik oldaláról egy férfi surrant át Bernini kolonnádjának két oszlopsora között. Az árnyékoktól védett betolakodónak vállig érő, göndör haja volt. Ügyesen, gyorsan, gyakorlottan mozgott, és pillanatok alatt eltűnt a bronzkapu, a pápai palota bejárata irányában.

„A világ problémái megoldódnának, ha a szerzői jogi törvényekkel összhangban minden nemzet kötelezővé tenné az alábbi bevezetőt az Ószövetséghez: Ez a könyv a képzelet műve. Gyermekektől távol tartandó.”

Albino Luciani, 13 éves

Ezt a könyvet Albino Luciani élete és halála ihlette. A szerző a cselekményt alkotó neveket és tényeket részben átalakította az elbeszélés céljára. Ezek szabad képzeletének eredményei, és nem tekinthetőek teljes mértékben valósághűnek, sem pedig kísérletnek annak magyarázatára, mi történhetett azon az éjszakán.

Ez a férfi, egy mélyen hívő nő és egy meggyőződéses ateista férfi gyermeke, a hivatalos jelentés szerint 1978. szeptember 28-án halt meg lakosztályában, a vatikáni Apostoli Palotában, máig ellentmondásosnak tekintett körülmények között. Az Albino Luciani névre keresztelték, de a világ más néven, I. János Pálként ismerte. Halála óta pedig egyszerűen csak a 33 napos pápaként utalnak rá.

Vagy 34 naposként.

Attól függ, hogy a tények melyik változatát fogadjuk el.

ELŐSZÓ

Szent Péter-bazilika, Vatikán

A pápaválasztás éjszakája. A konklávé vége

Azon a késő délután érezte meg először, hogy néhány napon belül meg fog halni. Baljós madarak repültek át a tér fölött, a halászgyűrű vágta az ujját, és az ég véres színt öltött.

– Tegyük félre… – szólt, de a hangja, amely rendszerint erős volt és magabiztos, most cserben hagyta, akárcsak a torka, amely kiszáradt és elszorult a rátörő érzelmek miatt.

A tömeg, amely a téren hallgatta őt, akik a perzselő hőség ellenére is kitartóan álltak, megtapsolták, és énekelni kezdtek, megilletődve a pápából áradó kedvességtől. A szent ember a bazilika erkélyén állt, bíborosoktól körülvéve, feje tetején kis, fehér sapkával, nyakában egyszerű fakereszttel, s kezét kissé fölemelve a távolba nézett. A nap beragyogta egész Rómát. Az ég pezsgőszínűre vált. A szobrok, amelyek Bernini kolonnádjának tetejéről vigyázták a teret, némi árnyékul rávetültek a hatalmas tömegre, amely egészen a Via della Conciliazionéig állt, eksztatikusan ujjongva, kendőket lobogtatva és a nevét kiáltozva.

– Tegyük félre – kezdett bele a mondatba újra, visszanyerve hangja megszokott erejét – keresztény szüleink megszokott elvárásait, és közös erővel zúzzuk szét a korlátokat, amelyek oly sok ártatlan ember mindennapi életét megnehezítik.

A tömeg csodálattal ujjongott. Az újonnan választott pápa egy új remény jelképe volt. Közel állónak érezték magukhoz, vágyaikhoz, életmódjukhoz és mindennapi szükségeikhez. Forradalmat ígért nekik a megmerevedett hatalommal szemben, és igazán nyitottnak mutatkozott hívei szenvedései iránt. Azért jött, hogy velük legyen.

Amikor a Szentatya fölemelte a kezét, egy árnyékot vett észre. Hirtelen suhant a tömeg fölé, gyászlepellel borítva be őket. A kezén nedvességet érzett. Víz volt. Az egekből jött. Valahol távol nyári vihar készülődött, s gyorsan elborította a várost. Hangot hallott. Ekkor látta a látomást.

Hollók szálltak a tér fölé, majd megtelepedtek a kolonnádot díszítő szobrok vállán, kettő-kettő minden szenten. A felhők bíborszínűvé váltak, elfojtva a napot, amely meghalt bennük, feloldódott a belsejükben rejtőző gonosz sötétségben. A pápa egyik ujja megremegett, a halászgyűrűje szikrázott rajta. Néhány perccel korábban már a húsába vájt. Az újonnan választott pápa rövid pillantást váltott fiatal személyi titkárával. Francesco ártatlan volt és buzgó. De az ő kedves és rendkívül kék szeme is elsötétedett, tükrözve a bazilikán kívül kialakult képet és belső félelmét. Ő is látta. Egyedül ők ketten.

Róma püspöke nem rémült meg. Az elsötétült ég alatt, az egyre erősödő esőben bátorságot adott neki az őt hallgatók ereje. Előrelépett, teljesen kitéve magát a viharnak. Ismét beszélni kezdett. Valamit el kellett nekik mondania.

Nem tudni, hogyan, mintha valami előjel volna, az imádságok, amelyek elhagyták az ajkát, egyes számban fogalmazódtak meg. Hogy túlharsogja a vihar hangját, tele tüdőből kiáltotta:

– Az élet, amelyet Istentől kaptunk, végtelenül értékes. Sokkal értékesebb, mint az emberek alkotta tanítás.

A pápa rövid szünetet tartott, erőt gyűjtött. Aztán hozzá tette:

– Őrizzük meg jól, mert mindennél értékesebb.

Szent Péter tér, Vatikán
Filharmónia, Kirchberg-plató, Luxembourg

Harminchárom nappal később

Semmi rendkívülit nem jelentettek arról az éjszakáról. A campanile melletti magányos őrbódéban Thomas Niederhauser svájci gárdista egyik lábáról a másikra váltogatta a súlypontját, tekintetével az előtte elterülő teret pásztázva. Fején barettet viselt, ruháján kék, vörös és sárga csíkokat, a pápa személyes biztonságáért felelős szentszéki testőrség egyenruháját, kezében alabárdot, hosszú, lándzsa alakú, régi fegyvert, arra támaszkodott. A fiú világos gesztenyebarna szeme fényesen kivillant fehér és tökéletesen borotvált arcából, szinte fotografikus módon rögzítve mindent, amit látott. Az obeliszket és a kutakat az elhagyott tér közepén; körben Bernini kolonnádját; mindjárt balra a bazilikához felvezető üres lépcsősort; közvetlenül utána a Sixtus-kápolna tetejét; kissé távolabb az Apostoli Palotát. Ott pillantotta meg a fényt, egy harmadik emeleti, félig nyitott ablak mögött. Ez nevezetes ablak volt, a pápai lakosztályra nyílt.

Forró éjszaka volt. Mintha nem ment volna le a nap. Mindenki szerette volna kiélvezni az utolsó napok békés melegét, az őszi és téli viharok beköszönte előtt. Nem volt kivétel a Szentatya sem. Ő is nyitott ablaknál aludt.

Thomas látta, ahogy a fény kialszik, s átadja a helyét a szobát betöltő sötétségnek. Késő volt, éjfél körül járt az idő. Elképzelte, hogy a pápa az ágyon ül, most öltözik át, az ágy melletti asztalkára helyezve a könyvet, amely ilyen későig ébren tartotta őt. A Vatikánban szenvedélyes olvasóként ismerték. Most nyugovóra tér.

A fiú megint áthelyezte a testsúlyát, továbbra is az alabárdra támaszkodva. Atletikus termete ellenére érezte, ahogy a fáradtság úrrá lesz rajta. Nagyokat lélegzett, hogy ellenálljon. Messze volt még az őrségváltás. Kollégáját, Philipet, akinek aznap éjjel a másik őrbódéban kellett volna lennie, a kaszárnyába rendelte a parancsnok, s még nem tért vissza. Neki kellett egyedül éberen vigyáznia az őrségváltásig. Nagyon sóvárgott már az alvás után.

Talán ezért kerülte el a figyelmét egy mozzanat aznap éjjel. A tér másik oldaláról egy férfi surrant át Bernini kolonnádjának két oszlopsora között. Az árnyékoktól védett betolakodónak vállig érő, göndör haja volt. Ügyesen, gyorsan, gyakorlottan mozgott, és pillanatok alatt eltűnt a bronzkapu, a pápai palota bejárata irányában.

A három oszlopsortól sok-sok kilométerrel távolabb, egy csöndes, de befolyásos észak-európai városban ugyanebben az időben egy 20 és 30 év közötti, sötét bőrű férfi lépett ki a luxembourgi Filharmónia modern épületéből. Elvegyült az éppen véget ért klasszikus előadás nézői között, és sietősen távolodott a Joséphine-Charlotte nagyhercegnőről elnevezett koncertteremtől.

Pedro – nem ez volt az igazi neve, de mindenki így ismerte – a kifelé áramló, majd szétszóródó sokaság között összehúzta a hosszú Armani kabát gallérját a nyakán, és a luxusórájára nézett. Későre járt. Dél-Európával ellentétben itt, Luxembourg kicsi és unalmas városában a nap hűvösen ért véget, s az alkonyat ködöt hozott, amely az előadás alatt érzékelhetően sűrűbb lett.

A fiatalember továbbhaladt, időnként hátratekintve. Ezt a szokást csak nemrégiben vette fel. A köd idegességgel és szorongással töltötte el, s a két öltönyös ember látványa a villamosmegállóban teljesen megzavarta. A szívverése felgyorsult. A paranoia arra késztette, hogy útvonalat váltson. Ahelyett, hogy továbbhaladt volna a John F. Kennedy sugárúton, hirtelen befordult a Mudam, a luxembourgi Kortárs Művészet Múzeuma felé vezető kis fasorba. Itt ismert egy rövidebb utat. Ha már az óvárosban lesz, nagyobb biztonságban érzi magát a kis utcák és sikátorok labirintusában, amelyet mindenki másnál jobban ismert.

Gyorsabb lépésre kapcsolt, mert még mindig aggasztotta az imént maga mögött hagyott két férfi látványa. De úgy látszott, csak túlfeszített képzelete játszott vele. Úgy tűnik, ideje egy kis pihenésnek, hogy megszabaduljon a benne tomboló feszültségektől, és némi időre kivonja magát a forgalomból. Szeretett volna eltűnni egy távoli tengerparton, egy könyvvel a kezében. Az egyedüllét jót tenne, érezte. Talán akkor ismét tisztábban gondolkodna. Senki nem követte.

Két nő jött vele szemben a Mudam felől. Kart karba öltve, természetesnek tűnő intimitással lelkesen csevegtek valamiről. Keserű érzés öntötte el. Nagyon hiányzott neki Eleni. Miért hagyta el? Akkor kezdett minden összeomlani.

A pár közeledett, háttérben a múzeummá alakított régi vár kapujának az ágak között átszűrődő fényeivel. Elhaladtak mellette. Pedro, még mindig a félelem érzésétől eltelve, eltökélten ment előre. Csak az érdekelte, hogy minél hamarabb eljusson a Mudamhoz. Ott kezdődött a rövidebb út, amelyet ismert.

Baszd meg, Eleni, gondolta. Baszd meg, baszd meg, baszd meg.

A nők továbbsétáltak a fasorban felfelé, a Filharmónia előtti tér irányába. A magasabbik finom nevetést hallatott, ahogy a másik a fülébe súgott valamit a szomszédos luxushotelben töltött éjszakáról. Egyikük zsebében használt injekciós tű lapult.

Immár a hátuk mögött, magányosan a fasorban, Pedro a földre zuhant, erőtlenül elterülve a járdán. A két öltönyös férfi azonnal ott termett. Megragadták a két lábánál, s elhúzták onnan. Az arcát vér öntötte el.

Isten megadta neki, amire vágyott. Eltűnt a világból, elmerült a ködben.

Néhány órával később Vatikánvárosban, a hajnal küszöbén Thomas Niederhauser, a fiatal svájci gárdista még mindig a campanile mellett állt magányos posztján. Nem tudta, hol lehet a kollégája, Philip, aki még mindig nem tért vissza. Akárhogy is, Thomas már készülődött a visszavonulásra és a pihenőre a laktanyában. Közeledett az őrségváltás ideje. Kötelességtudóan még egy utolsó pillantást vetett arra a látványosságra, amelynek őrzése aznap éjjel a feladata volt: az obeliszkre és a kutakra az üres tér közepén, Bernini körben szunnyadó kolonnádjára, a néptelen lépcsősorra, amely közvetlenül balra felvezetett a bazilikához, mögötte a Sixtus-kápolna tetejére, s egy kicsit távolabb az Apostoli Palotára.

A gárdista gesztenyebarna szeme megrebbent, ahogy egy apró változást vett észre. A pápai szoba félig nyitott ablaka mögül fény szűrődött ki. A Szentatya felébredt.

Hirtelen egy férfi alakja tűnt fel a tér másik oldalán, a kolonnád két dór oszlopsora között, vállára hulló, hosszú hajjal. Gyors mozgással alig néhány másodperc alatt tűnt el, éppoly gyorsan, ahogy felbukkant. Jól látta? Philip lett volna az?

Egy felkavaró hangtól megriadt. Fehér arcbőre még sápadtabbra váltott. Hollók szálltak le a kolonnád tetején álló szentek fejére és vállára éles hanggal. A madarak érkezésétől ösztönösen körülnézett. A nap első, félénk sugarai éppen csak lilára színezték az ég alját. Hirtelen álmosság szállta meg. Maga sem tudta, hogyan, alabárdjára dőlt.

De kötelességének tudatában szembeszállt a fáradtsággal és a félelemmel, és igyekezett koncentrálni. Fáradt szemét még egyszer körbehordozta a kolonnád távoli pontján, de hiába igyekezett felfedezni az imént látott figurát. Hirtelen azonban egy másik látomásra lett figyelmes.

Mintha nem is ember lett volna. Göndör hajjal, kezében aktatáskával gyors, szinte menekülő léptekkel vágott át a téren a bezárt bazilika irányából a Via della Conciliazione felé, háttal Thomasnak.

Thomas a zsebébe nyúlt a rádióért, hogy jelentse a két furcsa felbukkanást. Nem várhatott vele az őrségváltásig. De egy újabb, még különösebb jelenség megakadályozta ebben.

Hangos, gyászos, szenvedő, fájdalommal teli kiáltás töltötte be a Szent Péter teret, amely visszhangzott a klasszikus oszlopokon és a szentek szobrain. A fiatal gárdista megdermedt. Úgy tűnt, mintha a hang az Apostoli Palotából, egészen pontosan a pápai lakosztályból jönne.

Semmi rendkívülit nem jelentettek arról az éjszakáról.

Pedig az az éjszaka volt, amelyen az újonnan választott pápát holtan találták.

Jelen idő

A pápa kevéssel éjfél előtt halt meg miokardiális infarktusban. Testét 6:30-kor találta meg De Santis pápai államtitkár, aki felment hozzá a lakosztályba, miután a pápa hiányzott a reggeli szentmiséről. Az ágyában ült, nappali ruhában, az éjjeliszekrényen égő lámpával, szemüvegben és a Krisztus követése könyvvel a kezében.

De Santis államtitkár felhívta Tremblay camerlengo bíborost, aki háromszor megkocogtatta a homlokát, és mivel nem jött semmi reakció, feladta a pápának az utolsó kenetet. Ezután lehúzta az ujjáról és összetörte a halászgyűrűjét. A pápa mosolyogva halt meg. Arckifejezése semmilyen szenvedésről nem árulkodott.

A Vatikán hivatalos jelentését egy órával később, 7:30-kor olvasták be a Radio Vaticana szentszéki rádióadóban. Az Osservatore Romano különkiadásban jelent meg, kicsi és exkluzív formátumban, mint mindig. Néhány percen belül elkapkodták.

Stefano Uggeri, a korábbi közkedvelt velencei bíboros, akit regnálása alatt a később ironikusnak bizonyuló mosolygó pápának neveztek, természetes okok folytán hunyt el, üresen hagyva Szent Péter trónját. A Piccolo, ahogy az Őszentsége, Eminenciád vagy Excelenciád helyett szerette hívatni magát, megtért az Úrhoz. Így ért véget a történelem egyik legrövidebb pápasága.

A világ többi része megdöbbent a bejelentéstől. Hitetlenkedve, szinte azt remélve, hogy félreértésről vagy rossz tréfáról van szó, jó ideig senki nem reagált a hírre. Több mint fél óra telt el, mialatt az Apostoli Palota csöndbe burkolózott, a hamarosan érkező kérdésekre adandó válaszokon töprengve.

Aztán megszólaltak a Vatikán telefonvonalai. Először félénken, aztán kisvártatva szüntelenül, ahogy az egész bolygóról egyre szaporodtak a válasz nélkül hagyott hívások. Ezt követte a hírek szakadatlan áradata.

Jelen idő

A Reuters nemzetközi hírügynökség még ezen a napon rövid életrajzot állított össze az elhunyt pápáról és küldött szét a világ fő szerkesztőségeinek.

Stefano Uggeri szegény családból származott, Belluno tartományból, az észak-olasz Veneto régióból. Első ízben akkor látott vezetékes vizet, amikor belépett a szemináriumba. De ha ezt az életrajzot nem tették volna közzé, már pusztán megválasztásának körülményei folytán is mindenki belészeretett volna.

Sok millióan látták a világ szinte minden részén, tévén, mobiltelefonon vagy más készüléken, ahogy sztoikusan beszélt a zuhogó esőben, a római katolikus egyház spirituális vezetőjeként bemutatkozva. Testét majd a Kelemen-kápolnában ravatalozzák fel. A Szent Péter-bazilika kriptájában nem volt ennél szentebb hely.

A The New York Times, kihasználva az Európához viszonyított zónaidő-különbséget, még egy kis függeléket is nyomtatott aznapi számához I. Máté pápa rövid lélegzetű munkásságáról. Az összefoglaló korrekt volt, de a város, amely sosem alszik, nem érte be ennyivel. A The Washington Post és a Boston Globe válaszképpen egy korábban publikálatlan interjút közöltek a pápával, az egyetlen interjút, amelyet megválasztása után adott, s amelyet a folyóiratok exkluzívnak tituláltak. A CNN sem akart elmaradni tőlük. Noha a csendőrség által lezárt, néptelen Szent Péter téren semmi látnivaló sem volt, a csatorna igazán eleven helyszíni tudósítást adott Rómából egy egzotikus külsejű kiküldött riporterrel.

A rivális Londonban, minthogy ott már déltájt járt az idő, a hírt apró részletekben közölték. A pápa halálhírének megérkeztével hosszú last minute tudósítássor vette kezdetét, vaskos betűkkel futtatva a tévéhíradók alján. Az újságok, köztük a bulvárlapok is, csak félénken tették közzé a hírt, nemigen tudván, mit kezdjenek vele.

Az eklektikus The Times rövid nekrológot tett közzé hivatalos oldalán, amelyet a közösségi háló tisztelettudóan átvett. De amikor a szenzációhajhász The Sun a délután folyamán azzal a hírrel robbantott, hogy a pápa egy korábban szerzett nemi betegségben hunyt el, a The Times gyorsan egy különkiadással jelentkezett. Őket követte a francia Le Figaro és más neves napilapok, mint a német Der Spiegel vagy a spanyol El País. A The Times külön portfóliót tett közzé előfizetői számára I. Máté pápa életéről és haláláról, s bejelentette, hogy a következő héten nyolcvanoldalas dupla számmal jelentkezik, amelyben csak egyetlen cikk lesz, Piccolo címmel.

Szerte a világon az újságok, rádiók és tévék őrült versenyfutásba kezdtek. A Vatikánt az ilyenkor kötelező hallgatás ellenére is újabb meg újabb részletekért zaklatták. Ezek hiányában a szokásos véleményvezérek vették kezükbe az események fonalát, elfoglalva helyüket minden médiumban, amely hajlandó volt figyelmet szentelni nekik. Kapkodva összeszerkesztett és tévedésekkel teli véleménycikkekben értekeztek a váratlan halál lehetséges következményeiről és kihatásairól, és különleges tévéműsorokban nyilatkoztak ugyanerről, álmos arccal és nyakkendő nélkül, tekintve hogy milyen lehetetlen órában rángatták ki őket az ágyukból.

A pápai utódlás kérdése azonnal az egyik legfelkapottabb téma lett, számos találgatással a leendő konklávé esélyeseinek személyéről, noha a pápát még el sem temették. Hollywood is akcióba lendült. A Twitteren terjedni kezdett a hír, hogy egy rég visszavonult színész újra visszatérne a Szentatya életéről és haláláról szóló filmadaptáció főszerepében. A filmben egy feljövőben lévő fiatal színésznő is játszott volna egy olyan nő szerepében, akinek nagy jelentősége volt a pápa múltjában. Erről a pletykáról ugyan korábban senki sem hallott, de mindenki készpénznek fogadta el. A filmnek, amely a Lolitához hasonlóan a nemzedékek közötti értelmezésbeli különbségeket hangsúlyozta volna, az előkészületei állítólag már meg is kezdődtek, és számos díj várományosának tekintették. A Netflix, a Hulu és az HBO már be is jelentette érdeklődését, s egy nagy filmstúdió hajlandónak mutatkozott a forgatásra. A siker elkerülhetetlennek látszott.

A káosz java azonban még csak ezután következett.

Különös módon Rómából indult ki, ahol aznap délelőtt az ANSA helyi hírügynökség váratlan felfedezést tett. Számos személyt interjúvoltak meg a pápa haláláról, a vatikáni klérus több tagját, a pápa egyetlen élő unokahúgát, valamint azokat, akik személyesen látták Stefano Uggeri holttestét, a pápai balzsamozókat.

Jelen idő

A Fabbri testvérek, a két pápai balzsamozó, keveset beszéltek, de sokat mondtak, különböző ellentmondásokra mutatva rá a Vatikán néhány órával korábbi hivatalos közleményében. Az ellentmondások mindjárt az első mondattal kezdődtek, a pápa halálának órájával.

A fivérek szerint amikor beléptek a pápa szobájába, a test még meleg volt, a nyitott ablak és a hűvös reggel ellenére. Még különösebb az időpont: 5 óra 40 perc. Mindkét tény szöges ellentétben állt a Vatikán verziójával.

A pápa nem halhatott meg éjfél előtt, hiszen ebben az esetben már kihűlt volna. De Santis államtitkár ugyancsak nem találhatott rá 6 óra 30 perckor, hiszen ekkorra már kezdetét vette a balzsamozás. Másfelől a Fabbrik azt állították, hogy a pápa nem egy könyvet tartott a kezében, hanem papírlapokat. Ami pedig a szemüveget illeti, amelyet a halálakor viselt… akik közelről ismerték, jól tudták, hogy nem volt szüksége rá az olvasáshoz.

A hír gyorsabban terjedt, mint szikra a száraz nyári erdőben, lángra lobbantva az egész világsajtót. Gyorsan kikerült a kontroll alól, és még hevesebben terjedt, a legkülönfélébb spekulációknak adva tápot. A frissítések percről percre követték egymást. Semmit sem lehetett biztosan tudni, de mindenki őrülten kombinált. Hiszen nincs a világon jobb dolog egy jó összeesküvés-elméletnél.

Az ANSA hírügynökség ebéd után ismét akcióba lendült. A balzsamozókat gyorsan elfelejtették. A főhős ezúttal Concepción nővér volt, a négy nővér egyike, akik a pápai lakosztályban lakva gondoskodtak a Szentatyáról. Az idős hölgy azt találta nyilatkozni, hogy ő volt az, aki rátalált Stefano Uggeri holttestére.

A misztérium elszabadult, és elindult a maga útján.

Miért hazudott a Vatikán? Vajon miért adta fel Tremblay camerlengo bíboros az utolsó kenetet a pápának, ha a halál addigra több órája bekövetkezett, és a hullamerevség beállt? Hiszen a kánonjog szerint a lélek a rigor mortis beálltakor elhagyja a testet. Vagy hogyhogy valaki szívrohamban elhunyva továbbra is a kezében tart egy könyvet vagy az újabb források szerint papírlapokat? És ha már itt tartunk, miféle papírok voltak ezek? Nem a korrupt bíborosok névsora, akiket a pápa kiközösíteni készült, hogy így fogjon hozzá a beígért új emberi doktrína megvalósításához?

És akkor nem beszéltünk még a halál után alig néhány órával elvégzett sietős balzsamozásról. A BBC World News különtudósításába behívott szakértő megmondta a tutit. A magyarázata egyszerű volt: így lehetett a legjobban elkendőzni az arzénmérgezés nyomait.

A hírek ellenére az Apostoli Szentszék megközelíthetetlennek bizonyult, és hallgatásba burkolózott, akár egy kőkripta. Amikor a Vatikán közzéteszi a maga nyilatkozatát, nem kell másodikkal korrigálnia azt, mert az első is végleges. A pápa elhunyt.

Majd néhány nappal később hirtelen minden megváltozott, amikor egy nemrég létrehozott, korábban teljesen ismeretlen emanuel.org nevű szájt leleplező erejű adatokat közölt. Az adatközlő személye is ismeretlen volt, egyetlen egyszerű név mögé rejtőzött: Pedro. Ennek ellenére az általa közölt adatokat nemcsak hitelesnek, de átütő erejűnek fogadták el széles körben.

A Szent Péter tér egyik biztonsági kamerájának felvétele igazolta azt, amit már mindenki gyanított: a fény a pápai lakosztályban kevéssel éjfél előtt aludt ki. Márpedig ha I. Mátét olvasás közben érte a halál, mint a közlemény állította, akkor miért nem égett az éjjeliszekrényén az olvasólámpa?

Ám néhány órával később, nem sokkal hajnali öt előtt a fény ismét kigyulladt a félig nyitott ablak mögött. Vagy valaki jóval korábban talált rá a holttestre, mint azt a közlemény állította, vagy maga a pápa kelt fel ilyen korán, s csak ezt követően érte a halál, ami a Fabbrik verzióját igazolná, akik még melegnek érezték a holttestet. Úgy tűnt, hogy a 33 napos pápa valójában 34 napos volt.

De az emanuel.org szájt még ennél is tovább ment. Szerzője, Pedro szerint a fiatal svájci gárdista, aki azon az éjszakán őrségben volt, kilépett a Svájci Gárda kötelékéből. Azt állították, hogy hazatért szülőföldjére, noha tartózkodási helye valójában ismeretlen volt. Nem így állt a helyzet Concepción nővérrel, a történet másik fő tanújával, aki viszont teljes hallgatásba és visszavonultságba burkolózott.

A több napon át terjedő híresztelés az egész világ közvéleményét foglalkoztatta. A fő kérdés már nem is a hazugság volt, efelől nem volt kétség, hanem hogy miért akarta leplezni az Apostoli Szentszék, hogy a pápa nem természetes halált halt? Hogy egyszerűen meggyilkolták?

A Vatikán, amely ha egyszer kiad egy közleményt, többé nem érzi szükségét helyesbíteni azt, végül úgy döntött, hogy megszegi saját aranyszabályát. Októberben, a titokzatos haláleset hajnala után tíz nappal, miután letelt a kötelező kilenc nap, amelynek során a bíborosok a pápai végtisztességnek szentelték magukat, a Vatikáni Rádió a tények új változatát tette közzé.

Ennél nagyobb baklövést nem is követhettek volna el.

Jelen idő

Máté pápa tíz nappal korábban hunyt el. Halála az egész világot megdöbbentette.

A Vatikán falain belül olyan nagy volt a nyomás, hogy az eredeti közleménynek október második hetében közzétett javított változata egyfajta preambulummal kezdődött. A nyilatkozat éppolyan rövid volt, mint amennyire időszerű.

Stefano Uggeri évek óta alacsony vérnyomástól szenvedett. Pápaságának utolsó napjait nagyon rossz egészségi állapotban töltötte. Lába annyira megduzzadt, hogy szinte állni sem tudott.

Miután így utat nyitott a tüdőembólia lehetősége felé, a közlemény rátért a helyesbítésekre. Az első ama végzetes éjszaka két legnagyobb rejtélyének egyikére vonatkozott. Ki talált rá a pápa holttestére?

A közlemény beismerte, hogy Concepción nővér volt az, aki, mint minden reggel, korán kelt, és kávét vitt a pápa szobájába. Ama reggel, amikor észrevette, hogy baj van, azonnal hívta De Santis bíborost. Ezután az események sorrendje már az eredeti közleményt követte, beleértve Tremblay camerlengo bíboros színre lépését.

A nyilvános megalázkodással – amely, mint azt az egyházpárti kommentátorok is elismerték a heves tévéviták során, az egyetlen kiútja maradt – a Vatikán egyszer s mindenkorra elintézettnek kívánta tekinteni a kérdést. De azzal, hogy a korábban elhallgatottakat most ékesszóló és a tényeket megszépítő módon óhajtotta előadni, nem várt módon vált nevetségessé.

A pápa a halál bekövetkeztekor nem a Krisztus követését olvasta. De azok a híresztelések is puszta blaszfémiák voltak, miszerint egy nagy forradalomra készült a Vatikán hierarchiáján belül. Máté pápa a személyes jegyzeteit olvasta, nem pedig ama bíborosok listáját, akiket rövid úton ki akart tessékelni az Apostoli Szentszék falai közül. Az a tény, hogy a szívinfarktus ellenére szilárdan tartotta kezében a papírlapokat, kizárólag az isteni kegyelemnek volt köszönhető.

Ha szeptemberben a világnak időre volt szüksége, hogy felocsúdjon, tíz nappal később már mindenki felkészülten várta a hírt. A vatikáni közlemény után csupán néhány perccel már megérkeztek az első reakciók, gyorsabban, mint ahogy a vasárnapi mise szentostyája feloldódik egy gyermek nyelvén. Az első mémek az interneten bukkantak fel, s egy mosolygó pápát ábrázoltak, kezében könyvvel, ragyogó glóriával körbevéve.

Ahogy a Sky News egyik vendégkommentátora, egy filozófus, esszé- és újságíró, történelmi bestsellerek szerzője és művelt autodidakta rámutatott, a Vatikán számára teljesen mindegy, hogy a Szentatyára egy kövér, öreg apáca vagy a sokat emlegetett De Santis államtitkár talált-e rá. Mindegy volt az is, hogy hány órakor találtak rá, hogy kihűlt-e már vagy még meleg volt. És mindegy volt, hogy hány órakor halt meg. A Vatikán ama reggel legjelentősebb eseményét teljesen megmagyarázottnak tekintette annyival, hogy a pápa, mint egy rossz vallási thriller végén, mosolyogva halt meg, kezében papírlapokkal. Isten kegyelmével. Ámen.

A Fehér Ház legutolsó botránya színét vesztette. Még a Brexit legutóbbi bonyodalmai sem keltettek ekkora sajtóvisszhangot. Ez volt az év nagy eseménye. A pápa haláláról szóló különkiadások és műsorok mintegy a csodálatos kenyérszaporítás kortárs adaptációjaként sokszorozódtak meg a Vatikáni Rádió szerencsétlen második nyilatkozata nyomán.

A téma a CNN vezető hírévé lett számos programban. Még Christiane Amanpour sem mulasztotta el ennek szentelni a saját műsorát. A BBC World News is egész héten át fejlécben tartotta a hírt, s a The Time folyóirat új kettős számot szentelt neki, ezúttal száz oldalon, részletesen kidolgozott infografikával, amely az Apostoli Palota függőleges metszetét szemléltette, rajta ama éjszaka főszereplőivel, De Santis és Tremblay bíborosokkal, valamint Concepción nővérrel, s a feltételezett órák sorozatával, amikor mindez bekövetkezhetett.

A legmesszebbre a mindig felülmúlhatatlan The New York Times ment. António Moreira Antunes, a karikaturista, aki 1993-ban a portugál Expresso hetilap munkatársaként döbbentette meg az olvasókat azzal, hogy II. János Pál pápa orrára óvszert húzott, most megismételte akkori húzását. A lap nemzetközi kiadásában Stefano Uggerit a pápai ágyban ábrázolta, fülig érő, széles vigyorral. A két bíboros és Concepción nővér ugyanabban az ágyban feküdtek. A karikatúra olyan botrányt keltett, hogy néhány órán belül el kellett távolítani az újság online kiadásából, amit bocsánatkérés követett. A nyomtatott változat azonban megmaradt az utókor számára.

De a legnagyobbat megint az emanuel.org szájt szólt, amikor nyilvános betekintésre közzétette Stefano Uggeri valamennyi orvosi papírját. Ezekből kiderült, hogy a szegény fiú, akiből pápa lett, világéletében igen egészséges ember volt, s a leletekben nyoma sem volt légzőszervi vagy érrendszeri rendellenességnek. Csupán Cortiplex B-injekciót írtak fel az emésztőrendszere számára, amelyre az egyetlen, általa űzött sport, a hegymászás miatt volt szüksége.

Pedro ismét támadásba lendült tehát, és ismét kihúzta a szőnyeget a Vatikán lába alól. Máté pápa egészségével semmi baj nem volt, s az Apostoli Szentszék erősködése a halál természetes okai felől csak megerősítette az ellenkező gyanút, hogy valaki meggyilkolta a Szentatyát. Mindazok, akik lelkesen éljenezték Stefano Uggerit, amikor a konklávé estéjén a Szent Péter-bazilika erkélyéről a zuhogó esőben köszöntötte őket, most ujjal mutogattak a bíborosokra. Ezek a vörös arcú és szennyes lelkű vén figurák senkit nem téveszthettek meg. Nem voltak egyebek, mint hataloméhes bérgyilkosok gyülekezete.

Mindeközben egy újságíró csendben és állhatatosan dolgozott tovább. Paolo Fattore, a Vatikáni Rádió józan és erős hangja, aki az Apostoli Szentszék által kiadott két közleményt beolvasta, részrehajlás nélkül, tárgyilagosan, a hivatalos tényekre szorítkozva követte a kibontakozó vitát.

Egyelőre bizonytalan volt, mit gondoljon minderről. Jól tudta, hogy a Vatikán bővelkedik misztériumokban. Az első naptól fogva, hogy dolgozni kezdett a Szentszéken, a rádióban és az Osservatore Romanóban, megtanulta, hogy ebben a parányi és korrupt városállamban minden, de minden megtörténhet. Csak az volt a lényeg, hogy a falakon belül kellett maradnia. Az emberi nagyravágyás itt gyakran felülírta az isteni tanítást.

Ugyanakkor egy másik újságíró kétségekkel töltötte el Paolót, s ez Pedro volt. Jó ideje követte már az emanuel.org szerzőjét, és gondosan összegyűjtötte az általa elszórt útmutatásokat. Nem volt sok, de ahhoz elég, hogy igazolja a pápa halálával kapcsolatos információit. Pedro azt a szerződést kötötte a világgal, hogy mindig igazat mond. Hogy soha nem hazudik senkinek. Még Paolónak sem.