Philip Matyszak

EGY NAP A VÁROSBAN

AZ ÓKORI

RÓMA

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezető

HORA NOCTIS VI (00.00–01.00)  Az éjszakai őrjárat intézkedik

HORA NOCTIS VII (01.00–02.00)  A kocsis a közlekedési dugóban

HORA NOCTIS VIII (02.00–03.00)  A pék munkához lát

HORA NOCTIS IX (03.00–04.00)  A rabszolgalány reggelit készít

HORA NOCTIS X (04.00–05.00)  Az anya beteg kisgyermekét ápolja

HORA NOCTIS XI (05.00–06.00)  A császári hírnök Britanniába indul

HORA NOCTIS XII (06.00–07.00)  Az iskolás fiúnak kezdődik az első órája

HORA I (07.00–08.00)  A senator találkozik patrónusával

HORA II (08.00–09.00)  A Vesta-szűz vízért megy

HORA III (09.00–10.00)  A jogtudós tanácsot ad

HORA IV (10.00–11.00)  A kamaszlány szakít kedvesével

HORA V (11.00–12.00)  A kőfaragó a császári síremléken dolgozik

HORA VI (12.00–13.00)  A fogadósnő ebédidőben

HORA VII (13.00–14.00)  A vízórakészítő mester új megrendelést kap

HORA VIII (14.00–15.00)  A fürdőszolga fogadja a vendégeket

HORA IX (15.00–16.00)  A ház úrnője megszervezi az esti lakomát

HORA X (16.00–17.00)  A gyapjútisztító tulajdonosa túlórázik

HORA XI (17.00–18.00)  A szakács a kétségbeesés szélén

HORA XII (18.00–19.00)  A papnő áldozatbemutatáshoz készülődik

HORA NOCTIS I (19.00–20.00)  A fűszerkereskedő lakomára indul

HORA NOCTIS II (20.00–21.00)  Az utcalány ügyfelet talál

HORA NOCTIS III (21.00–22.00)  Az asztrológus horoszkópot készít

HORA NOCTIS IV (22.00–23.00)  A gladiátor megmutatja, mit tud

HORA NOCTIS V (23.00–24.00)  Az élősködő hazatér a lakomáról

Irodalom

Forrásszövegek

A könyvben előforduló latin és görög kifejezések

Impresszum

Barbara Hooley-nak, a hölgynek a fa tetején

BEVEZETŐ

Kr. u. 137 szeptemberének első napjaiban járunk. A Római Birodalom csaknem hatalma csúcsán van. A római légiók már egészen Mezopotámiáig és Daciáig vitték a birodalmi sasokat (sőt Mezopotámiából mostanra vissza is hozták őket). A Temzétől a Tigrisig rettegik és tisztelik a hatalmas Rómát.

Az emberek többségét, akikkel e könyv lapjain megismerkedünk, mindez nem különösebben érdekli. Az ő életük nem a birodalom dicsőségének ünneplése körül forog, hanem arról szól, hogy ki tudják fizetni a lakbért, elviseljék kiállhatatlan hozzátartozóikat, és megbirkózzanak az otthonuk és a munkájuk jelentette mindennapi kihívásokkal. Lehet, hogy Róma a világ leghatalmasabb városa, de az ott élőknek akkor is tájékozódniuk kell a forgalomban, ki kell jönniük valahogy a szomszédaikkal, és megfelelő minőségű, ám nem túl drága ennivalót kell beszerezniük a piacon.

Ebben a könyvben egy teljes napon át kísérhetjük figyelemmel a Hadrianus kori Róma életét, miközben huszonnégy lakójának meglehetősen különböző nézőpontjából vesszük szemügyre a várost. Körutunkat az éjszaka hatodik órájában kezdjük meg – kissé zavarba ejtő módon a rómaiak ugyan éjfélkor kezdték a huszonnégy órás napot, de az éjszaka óráit az előző napnyugtától számolták. Ez csupán egyetlen példa arra, hogy a rómaiak sok tekintetben másképp látták a világot, mint ahogy ma mi látjuk.

A mai olvasó szemszögéből a legtöbb ember, akivel e könyv lapjain megismerkedünk, nyomorúságos életet él egy igazságtalan és messzemenően egyenlőtlen társadalomban. Mindennapos jelenség a fertőzés okozta halál és a betegségek. Az egészségügyi ellátás és a rendfenntartás kezdetleges, a szociális ellátás legtöbb formája nem létezik még. A rómaiak azonban nem ebből a szemszögből tekintenek a dolgokra. Számukra az igazságtalanság és a betegség olyan egyetemes veszélyforrást jelentenek, amelyekkel meg kell küzdeni, és amelyeket el kell fogadni. Minden hiányossága és kellemetlensége ellenére Róma még mindig sokkal jobb lakóhely, mint szinte bármely más pontja a világnak. Rómát ugyanolyan hátrányok jellemzik, mint minden más helyet, de az előnyei összehasonlíthatatlanul nagyobbak.

Nem mintha a város lakói túl sok időt töltenének sétálgatással és azzal, hogy az emlékműveket és a grandiózus középületeket csodálják. Megvan a saját életük, amellyel dűlőre kell jutniuk valahogy – ezeket az életeket vesszük majd szemügyre e késő nyári nap során. Fontos azonban megjegyeznünk: a fő célunk mindeközben nem annak kiderítése lesz, hogy mit tudhatunk meg a Rómában élő egyes emberek életéről, hanem az, hogy mit mondanak el nekünk ezek az életek magáról Rómáról. Hiszen a görögök és a rómaiak felfogása szerint még ha el is vesszük a falakat, az épületeket és az utakat, a város akkor is megmarad.

A várost az emberek alkotják; az épületek és emlékművek, amelyeket a későbbi nemzedékek turistái megcsodálnak majd, csupán másodlagos jelentőségűek, egyedül az őket megépítő és a közöttük élő emberek fizikai visszhangjaként fontosak. Éppen ezért viszonylag kevés emlékművel találkozunk majd ebben a könyvben. Az épületek, amelyekkel közelebbről megismerkedünk, nem kopár romok, hanem egy eleven, összetett és kihívásokkal teli környezet részei.

Ugyanígy, az a huszonnégy ember – férfiak, nők és gyerekek –, akikkel ma találkozunk, nem csupán Róma lakói: ahogy a hozzájuk hasonló százezrek, ők maguk Róma. E könyv nem arra tesz kísérletet, hogy rekonstruálja, miként töltötte a napot e két tucat római – sokkal inkább arra törekszik, hogy magának a városnak az életéből rekonstruáljon egy szeletet, ahogy az annak sok százezer aspektusa közül huszonnégyben tükröződik.

A könyv lapjain színre lépő emberek többé-kevésbé fiktívek, ám az életük nem az. A mai ókortörténész nézőpontjából az ókor története nem annyira a „kiemelkedő emberekről” szól, hanem inkább arról a társadalmi intézményrendszerről, amely ezen emberek és a tetteik mögött állt. Ennek megfelelően régészek, társadalomtudósok, epigráfusok és még számos más szakma képviselőinek munkája kellett ahhoz, hogy átfogó képet nyújtsanak számunkra arról, hogyan éltek és dolgoztak az ókori Rómában a hétköznapi emberek. E könyv valamennyi ilyen forrásból bőven merített, és még abból is, amely mind közül a legértékesebb: azoknak az embereknek az anekdotáiból, vicceiből, beszédeiből és leveleiből, akik egykor a városban éltek.

Az ókorkutatók észreveszik majd azokat a pontokat, ahol – abban a felszabadító tudatban, hogy e művek szerzői joga évszázadokkal ezelőtt lejárt – számos kortárs vagy csaknem kortárs római szerző írását szőttem bele a szövegbe a művelt Pliniustól a bordélyok falairól megmentett trágár falfirkákig. Amennyire csak lehetséges, maguk Róma lakói beszélnek a saját tapasztalataikról; azok nevében pedig, akik nem hallathatták a hangjukat saját társadalmukban, e kötet próbál majd beszélni. Gyakran közlünk majd eredeti forrásokból vett idézeteket a könyv főszövege mellett; sok esetben pedig több személy tapasztalatait vegyítjük össze, hogy egyvalaki egy napjának egyetlen óráját megjelenítsük.

Az itt végigkísért huszonnégy óra összessége több, mint az egyes részek összege. Végül is e műnek egyetlen főhőse van: Róma városa, ez a nyüzsgő, trágár, alig kezelhető, hangyabolyra emlékeztető hely. Számos, olykor rémisztő fogyatékossága ellenére azonban e város tele van energiával és optimizmussal.

Tetten érhető itt valamiféle vállalkozó szellem és az elnyűhetetlen hit abban, hogy bármilyen rosszul menjenek is a dolgok, mindig lehet változtatni rajtuk. Rómában a rabszolga arra törekszik, hogy szabad lehessen, a felszabadított arra, hogy vagyont szerezzen, a meggazdagodott kereskedő pedig arra, hogy befogadja őt a társadalom legfelső rétege. Noha a rómaiak hajlamosak panaszkodni a sorsukra, ritkán törődnek bele. Az elevenség, és nem a depresszió jellemzi őket. Meg vannak győződve a saját felsőbbrendűségükről, és átitatja őket az érzés, hogy ha már itt vannak a világmindenség közepén, muszáj a lehető legtöbbet kihozniuk helyzetükből, és foggal-körömmel ki kell harcolniuk egy jobb életet önmaguk és gyermekeik számára.

Az ókori Róma jóval több volt épületek halmazánál. És több volt a legkülönbözőbb emberekből és egyénekből szerveződő, összekapcsolódó közösségek alkotta társadalomnál is.

Az ókori Róma mindenekelőtt szemléletmód volt.

A FORDÍTÓ JEGYZETE

Az eredeti kiadásban a szerző saját jegyzetei a kötet végén olvashatók. A magyar kiadásban ezeket lábjegyzetekként közöljük, akárcsak a fordítói jegyzeteket; az utóbbiakat a jegyzet végére illesztett A ford. rövidítéssel különböztettük meg.

A könyvben közölt forrásszövegek után mindig megadjuk a szöveghelyet (ha szükséges, pontosítva, illetve javítva az angol kiadást), majd zárójelben a műfordító nevét (kivéve, ha az adott szöveg a kötet fordítójának tolmácsolásában szerepel).

A fordító ezúton mond köszönetet Györei Anitának a fordításhoz nyújtott felbecsülhetetlen segítségéért, valamint Bálint Gábornak, amiért jórészt még publikálatlan Martialis-fordításait a rendelkezésünkre bocsátotta.

Böröczki Tamás

HORA NOCTIS VI
(00.00–01.00)

AZ ÉJSZAKAI ŐRJÁRAT INTÉZKEDIK

A tény, hogy Petronius Brevisnek van egy gyermeke – mégpedig lány –, számos tréfásnak szánt trágár megjegyzésre ad alkalmat a kis lakótömbben, amelyet az otthonának nevez.

Petronius Brevis felesége a Forum Piscarium egyik halasstandjánál dolgozik. A munkájához hozzátartozik az élőhalszállítmányok felügyelete is. A frissen fogott halak éjszaka érkeznek Rómába, vízzel teli hordókban, elevenen, hogy ne romoljanak meg, míg eljutnak a halászkikötőkből idáig. A hordókból a halak a standok kőpultjába mélyített sekély medencékbe kerülnek, azokban úszkálnak, amíg csak a piac nyitva van. Ily módon a rómaiak biztosak lehetnek benne, hogy a hal frissen kerül az asztalukra: gyakran egy óra sem telik el a hal megvásárlása és felszolgálása között.

A halakat még az előtt át kell önteni a hordókból a pultmedencékbe, hogy az első vásárlók napkelte körül megjelennének a piacon, ami azt jelenti, hogy Brevis feleségének egy órával napfelkelte előtt el kell indulnia otthonról. Mielőtt munkába menne, rendszerint elkészíti a reggelit a férjének, hogy legyen mit ennie, amikor megjön az éjszakai őrjáratból.

Brevis általában egy órával azután ér haza, hogy a felesége munkába indult; ilyankor eszik, gyorsan megmosdik és nyugovóra tér. Petronius Brevis ugyanis a Vigiles – szó szerint: „virrasztók” –, vagyis Róma éjjeli őrségének tagja, és ekkor már kilenc órája talpon van. Mivel a munkaidejük miatt éppen elkerülik egymást, megesik, hogy Petronius egész héten nem is látja a feleségét – innen ered a lányával kapcsolatos élcelődés, hisz a szomszédok nem értik, hogyan hozhatták össze egyáltalán a gyermeket.

Most azonban Brevisre többórányi szolgálat vár még. Ő és csapata kettős feladatot lát el: miközben a vigileknek ügyelniük kell a törvény és a rend betartására a római utcákon sötétedés után, ez igazából mellékesnek tekinthető fő feladatukhoz, a tűz megelőzéséhez képest. Már csak azért is, mert a veszély, amelyet egy részeg erőszakoskodó vagy akár rablógyilkos jelent a városra, elhanyagolható azzal a pusztítással összevetve, amit akár csak egy kisebb tűzvész kitörése is jelent. Rómát tűzvédelmi szempontból hét kerületre osztották, és Brevis és társai jól tudják: épp az ő cohorsuk területe, a II. regio volt az, ahol a római történelem legsúlyosabb tűzvésze kezdődött.

Az eset Kr. u. 64-ben történt. A lángok a Circus Maximushoz közel eső, kacskaringós utcákon csaptak fel, és végül olyan hatalmas tűzvész kerekedett, amelyet csak hat nappal később sikerült megfékezni – ekkorra azonban Rómának több mint negyede a hamuval vált egyenlővé.

A nagy tűzvész

Kr. u. 64. június 19-e forró és szeles nyári éjszakáján tűz ütött ki a Circus Maximus külső falához csatlakozó üzletek sorában. Ahogy Tacitus későbbi beszámolójában elmagyarázza, a lángok rendkívül gyorsan terjedtek, mert a városnak ezen a részén „sem kőkerítéssel körülvett paloták, sem falakkal övezett templomok vagy egyéb akadályok nem voltak közben”.

Tacitus fiatal fiúként maga is tanúja volt a tűzvésznek, így az alábbi leírás a személyes tapasztalatán alapul:

Rohamával a tűzvész először a sík területeket száguldotta végig, majd magasra felcsapott és ismét az alacsonyabban fekvő részeket pusztítva, a baj gyorsaságával megelőzte az orvoslást, mivel a város szűk s ide-oda kanyargó utcáival és szabálytalan házsoraival ki volt neki szolgáltatva […] Ráadásul a félénk asszonyok jajveszékelése, a megfáradt öregek és a tapasztalatlan gyermekek, s akik magukkal és akik másokkal gondoltak, miközben vonszolják az erőtleneket, vagy várakoznak rájuk, egy részük a késlekedéssel, más részük a kapkodással mindent megakadályozott. És míg hátratekintenek, oldalról vagy elölről gyakran már körül is voltak véve; és ha a legközelebbi helyre kijutottak, a tűz azon is elharapózott, így a távolinak hitt részeket is ugyanolyan veszedelemben találták.

Évkönyvek, XV. 38
(Borzsák István fordítása)

Sokan gondolták úgy, hogy egy ilyen hatalmas tűz nem keletkezhetett magától. Egy idő után elterjedt a szóbeszéd, hogy Nero császár szántszándékkal idézte elő a tűzvészt, mintegy a városrendezés drasztikus formájaként, hogy a pusztítást követően a saját tervei szerint építtethesse újra Rómát.

Rómában az utcai árusok hevenyészett bódéi, a raktárként szolgáló pajták és számos ház felső szintjei mind jó száraz fából készültek, és annyira közel vannak egymáshoz, hogy alig akad köztük olyan építmény, amely ne érintkezne egy másikkal. Csupán egyetlen rosszul megrakott tűzből kihullott parázsdarabra van szükség, vagy egy égve hagyott olajmécsesre, amelyet fellök egy élelem után kutató patkány, és a tűzvész perceken belül áthatolhatatlan lángfalként árasztja el az utcát, amelyen Brevis és osztaga járőrözik.

Nem csoda, hogy az őrjáratnak felhatalmazása van rá, hogy behatoljon bármelyik épületbe, amellyel kapcsolatban felmerül a gyanú, hogy tűz kiindulópontja lehet. Miután ugyanígy törvény által biztosított joguk az is, hogy bírságot szabjanak ki a gondatlan üzletekre vagy háztartásokra, az őrjárat nem riad vissza a tettlegességtől sem. Figyelembe véve a hatalmas veszélyt, amelyet egy tűzvész jelent az adott környékre, a „gyújtogató” az egyik legsúlyosabb szitokszó, amellyel egy római illethet egy másikat, és senki nem sajnálja azokat, akik ujjat húznak a vigilekkel.

Ha bebizonyosodott, hogy tűz ütött ki valahol, az egység bevált eljárásrend alapján fog hozzá a megfékezéséhez. Első dolguk az, hogy kiürítsék a környező épületeket, illetve vödörláncot alakítsanak ki a közeli házak bevonásával. Minden háztartás köteles bizonyos mennyiségű vizet előkészületben tartani éppen erre a célra, és Brevis és emberei rögtön meg tudják mondani, mennyi idő alatt jut el a lánc az útvonalukon található bármely szakasztól a legközelebbi kútig. A csapat egyik fiatalabb, kevésbé szerencsés tagját jelölik ki „pokrócos embernek”: az ő feladata, hogy ecetbe áztatott takarók segítségével igyekezzen elfojtani a kisebb tüzet, mielőtt az elharapózna. Ha ez nem volna elegendő, odavontatják a cohors tűzoltókocsiját is. Ez nem új találmány – a vigilek által használt járgány elődjét már évszázadokkal korábban is használták tűzoltásra Egyiptomban. Az alexandriai Nagy Könyvtár megbízásából tevékenykedő görög feltaláló, Hérón volt az, aki első ízben dolgozta ki egy olyan szivattyú alapelvét, amely elég erős ahhoz, hogy átnyomja a vizet a tűzoltófecskendő csövén.

Hérón-rendszerű római tűzoltókocsi rekonstruált modellje
(Fotó: Mary Evans Picture Library)

A vigilek mindegyik cohorsában vannak specialisták is. Ott vannak természetesen az orvosok: ők látják el azokat a római polgárokat, akiket helybenhagytak a rablók, és persze azokat a vigileket is, akik olykor alulmaradnak egy nagyobb létszámú bűnbandával folytatott heves összecsapás során. No meg ott vannak azok is, akik égési sérüléseket szenvedtek, esetleg kiugrottak egy égő épületből (noha a vigileknek vannak matrachordozó emberei is, akik igyekeznek tompítani az efféle zuhanásokat).

Ha a tűzoltókocsi sem volna elegendő, akkor az őrjárat beveti a valódi nehéztüzérséget – amely nem más, mint… a nehéztüzérség. Több évszázadnyi hadviselési gyakorlattal és ostromtapasztalattal a hátuk mögött a rómaiak kiválóan értenek hozzá, miként kell ledönteni egy városfalat, de a ballisták (hajítógépek) és egyéb hasonló lőfegyverek még annál is pusztítóbb hatást tudnak elérni, ha az átlagos (értsd: rozoga) római lakótömbök ellen vetik be őket. Így hát ha valahol tűzvész támad, az őrjáratot vezető praefectus gyorsan döntést hoz azzal kapcsolatban, hol kell kialakítani a lángok terjedése elleni védvonalat. Ha a professzionális hadigépezet útjába kerül, egy négyemeletes épület is meglepően gyorsan kőhalommá – és így tűzvédelmi vonallá – válik.

Amint az épület leomlott, Brevis és társai feladata bemászni az ingatag romhalmazba, és hosszú nyelű kampók segítségével kiszedni onnan mindent, ami éghető. A gyorsan terjedő tűzzel a hátukban meglehetősen gyorsan kell dolgozniuk. Világos, hogy ez egy veszedelmesen izgalmas munka, és nagyban hozzájárul annak megértéséhez, hogy Brevis és csapata miért lép fel akkora vehemenciával azokkal szemben, akik gondatlanságból tüzet okoznak. (Miként azt is gyaníthatjuk, hogy a lerombolt épületek korábbi tulajdonosai nem lelkesednek igazán a praefectusért, aki a tűzfészek helyét megállapította.)

Ingatlaneladás tűzvész idején

Mielőtt Augustus császár a Kr. u. 1. század elején megszervezte volna a vigilek szolgálatát, Rómában csak magánkézben lévő tűzoltóbrigádok léteztek. Az egyik ilyennek Licinius Crassus, az ingatlanmágnás volt a tulajdonosa. Amikor valamelyik magánházban tűz ütött ki, ez a közösségért mindent feláldozni hajlandó férfiú máris megjelent egy tűzoltócsapattal a lángokban álló ház előtt, készen arra, hogy oltani kezdjék a tüzet – amennyiben előzetesen felajánlották neki megvételre a szóban forgó épületet. Minél tovább vacillált a tulajdonos vagy minél inkább próbált alkudozni, annál közelebb került a lángok által pusztított ingatlan a teljes elértéktelenedéshez.

Megvásárolta a kigyúlt és a kigyúltak közelében álló házakat, amelyeket tulajdonosaik félelmükben és bizonytalanságukban potom áron eladtak, s ily módon Róma legnagyobb része a tulajdonába került.

PLUTARKHOSZ: Párhuzamos életrajzok – Crassus, 2
(Máthé Elek fordítása alapján)

Ma azonban nyugodt az éjszaka, füstnek a leghalványabb jele sem mutatkozik a könnyű szellőben. Brevis és osztaga elhagyja a Via Patricust. Éjjel ez az utca Róma forgalmasabb útvonalai közé tartozik, mivel a főváros legjobb bordélyai közül több is itt található. Korábban az este folyamán a vigileknek egyszer már vissza kellett fordulniuk a szokásos útvonalukon, hogy kövessék ifjú arisztokraták egy lármázó csoportját, akik, miután kidobták őket az egyik bordélyból, az utcán folytatták a mulatozást. Az ilyen alkalmakkor Brevis sajnálja, hogy az emberei csupán ütőbotokkal vannak felszerelve, és nem kardokkal, amilyenekkel a városi cohors emberei gyorsan és halálos hatékonysággal képesek megtisztítani az utcákat a nagyobb zavargások idején.

Éppen elmúlt éjfél, és mostanra már az éjszaka hölgyei is úgy döntöttek, hogy véget ért a nap. Az utcát még néhány mécses megvilágítja az ablakokból, melyek mögött a bordélyházak személyzete nyugovóra tér. Ami azt illeti, pontosan azért kellett a vigileknek immár harmadszor is visszatérniük az utcába, mert a bordélyok bezártak erre a napra.

Egy római magistratus, egy – főként önmaga által – nagyra becsült férfiú azzal a szándékkal érkezett, hogy az Aventinus-dombon a barátaival elköltött, hosszúra nyúlt lakoma után itt, kedvenc nyilvánosházában koronázza meg az estét. Nem kis bosszúságára szolgált, amikor kiderült, hogy nemcsak a bordély zárt már be, de megszokott partnernőjének sincs ínyére, hogy ily kései órán elszórakoztassa őt. A férfi részeg dühében a kapun dörömbölve próbált érvényt szerezni akaratának; mire a lányok egyike az emeleti erkélyre kilépve felkapott egy kisebb petúniát tartalmazó virágcserepet, amelyet a hangoskodó felé hajított.

Sajnálatos módon a dobás célba talált, és a magistratus düh- és fájdalomkiáltásaira felfigyelt az éjszakai őrjárat is.