Copyright © 2026, Törteli Eszter

Copyright © 2026, Dopamin Könyvkiadó, Budapest

Borító © Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosának,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Szerkesztette Kalocsai Judit

A szöveget gondozta Kótai Katalin

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6461-48-3

A kötet igaz történet alapján készült, de a szereplők személyiségi jogainak érdekében a szerző egyes részleteket – köztük a neveket – megváltoztatott.

A kötet felkavaró tartalmú, ezért kifejezetten nagykorú olvasók számára ajánljuk!

A könyv során a szerző számos öngyilkossági esetet oszt meg az olvasókkal. Amennyiben úgy érzi, segítségre lenne szüksége, hívja a krízishelyzetben lévőknek rendszeresített, ingyenesen hívható 116-123-as vagy +36/80-820-111-es telefonszámot!

A kavicsok úgy peregnek a bakancsom talpa alatt, mintha csak gyöngyök volnának.

Érzem, ahogy visszafordíthatatlanul kibillenek az egyensúlyomból.

Összeszorított szemhéjam mögött is érzékelem, ahogy a város fényei csíkot húzva hanyatlanak alá.

Már a földön is vagyok.

Csessze meg! Legurulok a meredek lejtőn!

Egyik kezemmel a szolgálati laptopot szorítom magamhoz, a másikkal viszont – valami csoda folytán – sikerül csúszás közben egy kiálló gyökérben megkapaszkodnom.

Újra felnézek. Mélyet sóhajtok.

A hajnali időpont ellenére is már vagy harminc fok van, úgy érzem magam, mint akit éppen most öntöttek nyakon egy vödör vízzel.

Jól van, ezt is megúsztuk.

A fülemben lüktet a szívdobogásom, közben magamban szitkozódom, amiért nem mentem inkább műkörmösnek. Minden normális ember éppen nyaral, vagy otthon alszik, én meg éjjel fél háromkor szanaszét izzadva egy domboldalon nyári szánkózom. Hát normális vagyok én?! Határozottan nem! Mert normális ember ilyen munkát nem végez, az egyszer biztos!

A csúszás során több apró sérülést és horzsolást szereztem, a sebeimet marja az izzadság, de legalább élek. Most csak ez számít. Jó, persze az sem elhanyagolható öröm, hogy a szolgálati laptop is egyben maradt. Ha azt rám terhelnék, ugrana a fizetésem fele.

– Eszti, élsz még? Vagy vigyünk lentre is egy hullazsákot? – kérdezi fentről Robi, az egyik bűnügyi technikus, miközben majd kiégeti a szememet a rám irányított lámpájával.

– Nem szabadultok meg tőlem ennyire könnyen – nyögöm. – De valaki igazán kisegíthetne!

– Majd kisegítelek én, csak érjünk be a pihenőbe! Úgy kisegítelek, hogy holnap a válópert is beadod! – hallom a másik bűnügyi technikusom, Feri élcelődését.

– Ezt már sokan ígérték, de mindnek belém törött a bicskája – nyöszörgöm tovább. – Inkább csak adjátok a kezeteket, és húzzatok fel innen, legyetek szívesek!

A fiúk segítségével lassan visszakapaszkodom a helyszínhez.

– Látod, mondtam, hogy az én kezem aranyat ér! – vigyorog pajkosan Robi.

A maga száznyolcvanöt centijével, a papírruhájában úgy néz ki, mint egy szobafestő, aki eltévedt az erdőben. Barna szeme mosolyog. Haja az izzadságtól a homlokára tapad, szájából egy, a szinte védjegyévé vált töltött cigaretta lóg. A füstnek köszönhetően őt legalább nem csípték halomra a szúnyogok.

– Folytathatnánk a munkát? Én már öregember vagyok, mennék aludni! – morog Feri, aki valójában ötvenévesen is úgy bírja a strapát, hogy sok húszéves megirigyelné.

Egyik jellegzetessége a szoros copfba kötött haja. A másik pedig az, hogy nőnemű személyek közelében úgy csillog a szeme, mint kisfiúnak a játékboltban. Tisztességes, talpig jószívű ember, akit szintén bedarált az állami rendszer, mint megannyi kollégát, akik nem tudtak korkedvezménnyel nyugdíjba menni.

– Zabszeletet? – kínál Feri.

Nos, igen, majdnem elfeledkeztem Feri harmadik fontos tulajdonságáról: kizárólag egészséges nasikat fogyaszt. Szemben mivelünk. Az ő táskájában mindig van alma, zabszelet, banán, vagy valami hasonló. Komolyan, néha elfog a gyanú, hogy stikában bioboltot üzemeltethet.

– Köszönöm, de kissé hányingerem lett az ijedségtől. Viszont látom, te egész nyugodtan csemegézel, miközben a százados asszonyod majdnem elpatkolt – ugratom.

– Ó, én nem féltelek! – replikázik Feri. – Tudod, akit a Jóisten neked küldött, az ördög utánad tolja talicskán!

Biztosan van, akinek furcsán hatnak az egymást ugrató mondataink, de ez köztünk amolyan „szeretetnyelv”. Mi nem pusztán kollégák vagyunk, hanem bajtársak is. A helyszíneken együtt küzdünk a ránk váró kihívásokkal: nemcsak a munka és a saját, valamint egymás testi épségének megóvása tartozik ide, hanem a feszültséget oldó, humoros adok-kapok is.

Iszom pár korty vizet, keresek egy biztonságosnak tűnő sziklát, és leülök folytatni a jegyzőkönyvet.

– Beleírjam, hogy a bizottságvezető sejhajon csúszott a hegyoldalban 6,8 métert, vagy inkább hagyjam ki? – vetem fel a fiúknak önironikusan.

– Szerintem most inkább a holttesten látható sérülésekkel foglalkozzunk, mert lassan felkel a nap, és nekem reggel szakértői vizsgálatom lesz! A sejhajodat majd a fiúk ellátják a pihenőben, biztosan lesz rá jelentkező! – hallom a földön fekvő test mellől Zsolt, az igazságügyi orvosszakértő hangját.

A hatvanöt évével már matuzsálemnek számít, de a legprofibb, és egyben a leghiggadtabb orvosszakértő, akivel valaha találkoztam. Olyan nyugodt, hogy néha ingerenciám támad ellenőrizni a pulzusát, él-e még egyáltalán. Különleges képessége az állva elalvás, mégis, valamilyen ismeretlen módon mindent követ és tud, ami a terepen körülötte történik. Már az édesapja is orvosszakértőként dolgozott, valamiféle családi vonás lehet a rendkívüli halálesetek iránti vonzalom és kíváncsiság.

– Jól van, fiúk, mehet a vetkőztetés! – adom ki a parancsot, aztán gyorsan hozzáteszem: – Nem az enyém, hanem a holttesté, még mielőtt megszólalnátok!

A fiú összetört arccal mered a semmibe. Ő már valahol máshol jár. (Mindenki a saját hitrendszere szerint eldöntheti, hogy hol.) Miközben megmozdítjuk, a kezén található nyílt törésből vér csorog. Ajka szétnyílik, mintha rácsodálkozna, mit akarunk tőle, hiszen ő már meghalt.

A rothadás semmivel nem összetéveszthető keserédes szagát időről időre meglebbenti a nyári szellő. A lakomára gyűlt döglegyekből egy-egy szemtelenebb rám száll, én pedig próbálok nem arra gondolni, mi lehet a szárnyukra és a lábukra tapadva.

Levetkőztetjük a holttestet. Egyesével megmérjük, leírjuk és méretarányosan lefényképezzük a sérüléseit. Az orvosszakértő közben diktafonra mondja az orvosi leletét, én pedig a megmentett laptopon megírom a saját jegyzőkönyvemet a helyszíni szemléről. Közben zúg a fejem. A forróság a papírruhában olyan, mint egy instant szauna.

Miután gondosan elcsomagoljuk a ruháit, behúzzuk a fiú felett a nagy fehér zsákon a cipzárt. Mindig ugyanez a forgatókönyv.

A tűzoltók segítségével kiemeljük a holttestet, majd a halottszállítók autójában elindul az utolsó előtti útjára, a patológiára. Ott a rideg hullaház, majd a hatósági boncolás vár rá.

– Jó utat! – köszönök el a holttesttől.

Tudom, furcsa szokás, de én mindig elbúcsúzom tőlük. Olyan, mintha a helyszínelés jegyzőkönyve lenne az engedély arra, hogy az elhunyt átléphessen a halál kapuján. Bárcsak néha azt mondhatnám, hogy bocs, de nem, vissza kell jönnöd…

Egy újabb értelmetlen halál.

A fiú még csak tizennyolc éves volt. Összeveszett a párjával, ezért felment a kedvenc helyére egy kicsit kémlelni a város fényeit, hogy megnyugodjon. A dobozos sör és a telefonjában talált rengeteg üzenet alapján kemény vitába keveredtek.

De ez volt az utolsó vitájuk.

A helyszíni nyomok alapján a fiúnak vizelnie kellett, és egyszerűen megcsúszott, mert vagy figyelmetlen volt, vagy az alkoholtól megszédülhetett az irgalmatlan melegben. Több száz métert bukfencezett a domboldalban. Halálos sérüléseket szerzett.

Hajlamosak vagyunk azt gondolni, milyen sok időnk van még, mennyire ráérünk, közben pedig ennyi az élet…

Gyakran mondom a férjemnek, hogy amiatt feleslegesen aggódik, ha a szolgálati időm alatt órákig nem kap felőlem hírt, tragédia akkor van, ha két járőr jelenik meg az ajtóban. Most két járőr a fiú szüleihez tart, hogy tájékoztassák őket: hiába várják haza az egyetlen gyermeküket. Szörnyű belegondolni, mit érezhetnek a gyermeküket elvesztő szülők… Elengeded a szemed fényét otthonról, nem aggódsz, azt hiszed, a barátaival van, majd hajnalban bekopog két egyenruhás, hogy közöljék: nincs többé gyermeked.

A járőrök számára is emberpróbáló feladat halálhírt közölni. Bele kell nézniük a szülők szemébe, amelyben először megjelenik a tagadás, majd jön az értetlenkedés, végül a teljes összeomlás. Ők meg csak állnak a tiszteletük jeléül a kezükben szorongatott sapkájukkal, és alig várják, hogy kiléphessenek abból a helyzetből, amihez semmi közük, mégis belemar a lelkükbe.

A magyar nyelvben létezik szó arra, ha meghal a házastársunk, van arra, ha a szülőnk távozik, de arra nincs, ha a gyermekünket veszítjük el. Nem véletlenül: ez olyan mértékű fájdalom, amit egyetlen szóval ki sem lehet fejezni. Sosem felejtem el, amikor édesapám keresztapjának a fia halt meg egy autóbalesetben. Forgalommal szemben hajtott fel az autópályára. Hibázott, és ez a hiba végzetesnek bizonyult. Az apja a következő feliratot vésette rá a sírkövére:

„Addig nem tudod, mi a fájdalom, míg gyermeked nem fedi sírhalom.”

A csapatommal visszatérünk az állomásra.

Az épületben negyven fok van, még a hideg víz helyett is meleg folyik a csapból.

Felrögzítem a jegyzőkönyvet a rendszerbe, és megpróbálok egy kicsit pihenni, mert nem kizárt, hogy perceken belül újabb riasztást kapunk.

A szívem kalapál a hajnali egykor megivott energiaitaltól. Mély levegővételekkel próbálom lassítani a pulzusomat, hogy legalább mikroalvást produkálhassak.

De mindezt bírni kell annak, aki ezt választotta.

Ilyen egy bűnügyi helyszínelő élete.

KEZDETEK

– Mi leszel, ha nagy leszel? – érdeklődött gyanútlanul az óvó nénim.

Az ötévesek őszinte bölcsességével válaszoltam:

– A halállal fogok foglalkozni.

Miután több fórumon is megállapították, hogy bizony nem vagyok sem szociopata, sem pszichopata, majd keresztülmentem a szenteltvíz-próbán, valamint egy instant ördögűzésen is (kiflikereszttel és szentháromságos kifestővel), elfogadták, hogy a válaszom nem is annyira beteges, inkább csak szokatlan.

Hogy miért szokatlan? Leginkább azért, mert a halálról beszélni tabunak számít. Pedig – ha tetszik, ha nem – az elmúlás az életünk, sőt a mindennapjaink szerves része. Lehet, hogy te most azt mondod, még nem találkoztál a halállal, de szúnyogot csaptál már le, igaz?! Vagy ütöttél le legyet. De – akár akaratod ellenére – hangyára már biztosan léptél. Az életünk minden egyes napján visszaköszön az örök igazság: bármilyen élőlényről is beszélünk, egy kezdetét vett élet egyszer egészen biztosan véget is ér. Lehet tiltakozni ellene, lehet irtózni tőle, dughatjuk homokba a fejünket, de attól még makacs tény marad: a halálunk az életünk legutolsó mozzanata.

Az első koponyát hatévesen rajzoltam. A kezemre, tollal. Fogalmam sincs, hogy miért. Csak megtetszett. De már akkor eldöntöttem, hogy egyszer lesz egy koponyás tetoválásom. Ma tizennégy díszeleg rajtam…

Tizenhat évet dolgoztam a halálszakmában. Kezdetben nyomozóként, majd bűnügyi helyszínelőként vettem részt öngyilkosságok, furcsa halálesetek, balesetek és emberölési ügyek vizsgálatában. Menőnek hangzik, igaz? Az is volt. Semmi sem fájt annyira, mint amikor leszereltem.

Egy nyári reggelen történt. Előző nap leadtam a jelvényemet, a fegyveremet, és mindent, ami a nevemen volt: pólókat, rendőrségi kabátot, zubbonyt, nadrágokat, övet, sapkát, azonosítókat. Még egy kulcstartóm sem maradt.

Tizenhat évnyi szolgálat ért véget.

Hónapokon keresztül gyötörtem magam a kilépés gondolatával. Kerestem az érveket, és sorakoztattam az ellenérveket.

Hivatásosnak lenni nemcsak munka, hanem életérzés, mentalitás, és nem utolsósorban küldetés. Nem olyan könnyű mindezt elengedni, mint ahogyan sokan gondolnák. Képzeld el, hogy mindössze egyetlen olyan munkahely van az országban, ahol a szakmáddal elhelyezkedhetsz. Nos, rendőr diplomákkal csak rendőr lehetsz…

És miközben én még a leszerelésemkor is szívből imádtam a hivatásomat, az ügyemet intézőknek a legnagyobb baja az volt, hogy az övem túl régi, és megtört pár helyen. Az senkit sem érdekelt, hogy miért szerelek le tizenhat év után. Csak az öv meg a felszerelés volt fontos.

Hogy miért léptem ki, ha ennyire fájt? A leszerelésemnek nem szakmai, hanem személyes okai voltak. Minden értelemben kettős mércét éltem át. Egyszerre voltam a szakmában híres, elismert szakember, és lettem bizonyos személyek értelmezésében a legrosszabb, átlag alatti értékelést érdemlő beosztott. Hogyan lehetséges ez? Nem én változtam, hanem azoknak a személye, akik a munkámat megítélték.

Már a felszerelésem kézbevételekor élethivatásként tekintettem a munkámra. Rengeteg belső képzést elvégeztem, az összes, számomra elérhető magyar és angol szakirodalmat elolvastam. Rendszeresen oktattam, tanítottam a szakmára a nyomozókat és a leendő bűnügyi helyszínelőket.

Az utolsó egy évemet magánéleti nehézségek tarkították, volt egy kemény válásom, majd egy vetélésem. Mindez természetesen mélyen megviselt. Ebben a sebezhetőbb időszakban nem volt erőm hatalmi harcokat vívni. A munkámat ugyanúgy elvégeztem, csak csendesebbé, kissé elérhetetlenné váltam emberileg. A megváltozott viselkedésemre hivatkozva kizártak a médiaszereplésekből, oktatásokból, majd utolsó rúgásként elvették a mentsvárnak számító irodámat. Összességében nagyon úgy festett, csak az alkalomra vártak, amikor kissé elgyengülök, és azonnal le is csaptak. Napról napra fogyott el körülöttem a levegő, és azzal, hogy elvettek mindent, megüzenték: nem látnak szívesen. Ezt hívják a pszichológiában csendes fagyasztásnak. Amikor nem küldenek el, inkább különböző módokon elérik, hogy önként akarj távozni.

Cefetül nehéz volt, de be kellett látnom, hogy elérkeztem arra a pontra, ahol vagy lábtörlővé válok, vagy a méltóságomat megőrizve kiszállok.

Sokáig még azt is el akartam felejteni, hogy valaha rendőr voltam. Ki akartam törölni az emlékeket magamból, ahogy mindenki másból is. Az egész múltamat semmissé akartam tenni. Borsódzott a hátam, ha valaki százados asszonynak hívott. Idővel aztán arra jutottam, hogy az a tizenhat év nem múlhat el nyomtalanul. Mert az, amit az ember tudásként, tapasztalatként több mint másfél évtized alatt magára szed, nem vész el, csak átalakul.

Rengeteg halálesettel találkoztam, közel hétezer ügybe kapcsolódtam be valamilyen módon. Az emberölések száma átlagosan hatvanöt volt évente, ha ez arányosan oszlott volna el, minden ötödik napra juthatott volna egy eset. Ahogy az is elképesztő, hogy naponta hány ember lesz öngyilkos a fővárosban. A napi átlagszám egy és három fő közöttre tehető, de a legextrémebb napomon ez a szám a tízet is elérte. Igen, huszonnégy óra leforgása alatt tíz ember vetett véget az életének…

Az öngyilkosságok jellemzően nem előzmény nélküliek. Általában magánéleti válság, haláleset a családban, komoly betegség vagy pszichés probléma áll a háttérben. Ha valaki hasonló krízishelyzetbe kerül, fontos, hogy időben próbáljon meg segítséget kérni valamelyik pszichiátrián vagy magánrendelésen. Ahogyan akkor se felejtsünk el szakemberi segítséget kérni, amikor valamelyik szerettünk él át mélypontot. Léteznek lelkisegély-szolgálatok, de a háziorvos is adhat beutalót a körzeti pszichológushoz. Ideje lenne felismerni, hogy nem csak a fizikálisan elszenvedett traumák kezelése menthet életet. Öngyilkossági szándékra utaló jel lehet például a hirtelen jött lehangoltság, a depresszió, a segítség elutasítása, a bezárkózás, vagy a szándék indirekt hangoztatása: „Nekem már elegem van mindenből, nincs értelme az életemnek.”

Az önmagában tévhit, hogy egy öngyilkos előre készül rá, és hosszasan tervezgeti a tettét. Elég hozzá egyetlen hirtelen felvillanó gondolat, egy stresszpont vagy egy álmatlan éjszaka.

Az öngyilkos esetek egyik legnagyobb tanulsága az, hogy mennyire nem figyelnek oda egymásra az emberek. Holott a jelek sokszor kiabálnak, szinte ordítanak a hozzátartozók arcába, mégsem veszik őket komolyan. A depressziót a társadalom még ma is gyakran hisztinek titulálja, illetve a legtöbb ember magából indul ki: ami nekem nem nagy ügy, az biztosan másnak sem az. Pedig mindenkinél máshol van az ingerküszöb, és máshol van az a pont, amiről úgy érzi, hogy már képtelen megoldani. Eközben azt, aki pszichológushoz jár, még ma is könnyen bolondnak tartják, holott aki mer magáról gondoskodni, vagy egy nehéz helyzetben segítséget kérni, az – véleményem szerint – még megmenthető, hiszen élni akar. Tulajdonképpen küzd az életéért.

A leggyakoribb tévhit a gyilkossági helyszínelőkről, valamint a nyomozókról talán az, hogy egy olyan morbid munkakört látnak el, amihez valamiféle beteges lelkület szükségeltetik. Holott ez gyakorlatban csupán az átlagosnál magasabb ingerküszöböt jelent. Ahogy a könyvben is olvasható lesz, a munkánk során a humor is gyakran megjelenik. Kívülállóként ez furcsa lehet, de fontos része a feszültségeink oldásának. Sosem a holttesten, hanem magunkon, illetve a helyzeten tudtunk nevetni. A rendőr sem gép, ugyanúgy vannak érzései, egy holttest látványa pedig kivétel nélkül mindig nehéz. Elengedhetetlen az objektív szemléletmód, és a magas fokú önnyugtató mechanizmusok megléte. Ezek nélkül még a legerősebb szakember is könnyen összeomlana egy haláleset helyszínén.

A rendkívüli halálesetek vizsgálata közben egyre inkább megfogalmazódott bennem, hogy ez nincs így rendjén: sok ember élete megmenthető lett volna, ha társadalmi ítélkezés vagy bólogatás helyett valódi segítséget és megoldási stratégiát kap. És ez a gondolatmenet végül rámutatott, hogy a rendőrségen kívül is van élet. Ma coachként és pszichológiai konzulensként segítek bántalmazó kapcsolatok áldozatainak. Egyrészt kilépni a pokolból, másrészt a felszabadulást követően újjáépíteni magukat.

Az új munkám során sokáig titkoltam, hogy valaha rendőr voltam, tudom ugyanis, hogy nem túl erős a közbizalom a „zsarukkal” szemben. Idővel azonban rájöttem, mekkora előnyt jelent, hogy nem csupán a lelki háttér feltárásában, hanem – a rendszer hiányosságait pontosan ismerve – a hatósági eljárásokban is támogathatom az ügyfeleimet. Akár a bírósági tárgyalásokra vagy a szakértői vizsgálatokra való felkészülésben is segíthetem őket.

Szóval, bár nehéz volt a továbblépés, ma már úgy érzem, most vagyok igazán a helyemen. Mert annak idején a rendszer, a jogszabályok és a felsőbb szintek által hátra volt kötve az egyik kezem. Most mindkét kezemmel szabadon segítek. És ez felemelő érzés.

ÚT A RENDŐRSÉGHEZ

Sosem voltam csajos kislány, a szüleim hiába próbálkoztak, ritkán lehetett rám adni bármiféle, társadalmilag elvárt szoknyácskát. Egyszerűen nem akartam felvenni. Magam sem tudom, miért, talán fiúnak készültem, és ennek a nyomát hordozom magamon egész életemben. Merthogy életem első két mondata, amit a születésemkor hallhattam, a következőképpen hangzott:

– Gratulálunk, kislány!

– Biztos???

Természetesen örültek nekem, de akkoriban még a meglepetéstojások tartalmához hasonlóan eléggé lutri volt, hogy milyen nemű lesz a gyermek.

Egy tanyán nevelkedtem, a Kiskunság kellős közepén, az Aranyháromszögben. A maffiaügyek terén tájékozottak tudják, hogy ez mit jelent: meg nem erősített legendák szerint ez a vidék volt az olajszőkítések fellegvára, de autónepperek, drog, kutyaviadalok, és persze bordélyházak is színesítették a környéken élők mindennapjait. Az ok egyszerű: a síkságnak köszönhetően nagyjából harminc kilométeres távolságból látni, ha valaki megközelíti az ember tanyáját. A váratlan rajtaütés szinte kizárt.

A mi családunk kezdetben baromfitartásból, kertészkedésből élt, később a szüleim felcsaptak vendéglátósnak, amit a mai napig sikerrel folytatnak.

Az időm nagy részét már kicsi gyerekként is az udvaron és a kertben töltöttem, tanulmányozva az élővilágot. Igazán lekötött a növények – beleértve a virágok és a termések – apró elemekre való szétszedése.

A tanyasi életben máshogy mentek a dolgok, mint a városiban. Nálunk nem számított tabunak egy-egy állat halála, de nem is követte temetés, vagy hosszabb gyászidőszak. És nem nyilvánítottak részvétet – az akkor még nem is létező – közösségi médiában sem, ha meghalt egy kutya, vagy egy cica. Nem azért, mert a tanyasi ember ne szerette volna az állatait, de ott ezek a jószágok jellemzően nem hobbi-, hanem funkcionális célt szolgáltak. A kutyák nem éltek jobban, mint egy-egy gyermek, a macskákat pedig nem öltöztették temus bundáskenyér-jelmezbe. A tanyasi macska dolga az egérfogás, a kutyáé pedig a házőrzés volt.

Ahogy cseperedtem, egyre több ház körüli munkába kapcsolódtam be. Például a csirkék pucolásában (nálunk így hívták a kopasztást), illetve a szétbontásukban is részt vettem. Sokszor ezek eladásából szereztünk pluszjövedelmet. Érdeklődéssel néztem, hogy mi van a csirkében belül, hogyan épül fel a szervezete, mitől él, amíg életben van. Megtanultam a szervek funkcióit, vagy éppen azt, hogyan alvad a vér, de azt is, hogyan zajlik egy-egy élőlény haláltusája. Disznót is vágtunk, viszont meglepő módon, bár a szárnyasok legyilkolásával nem volt gondom, a sertések, valamint a marhák leölését a mai napig nem bírom végignézni, nemhogy segíteni benne. És a helyzeten nem segített, amikor felnőttként elkezdtem boncolásokra járni.

Összességében elmondhatom, hogy alapvetően jó gyerekkorom volt. Ahogy a családommal megfogalmaztuk a tanyasi lét különlegességét: afféle állam voltunk az államban. Az iskolában átélteket – amiről majd később bővebben írok – leszámítva boldog és biztonságos gyerekkorom volt. De sajnos nem mindenki ilyen szerencsés. Számtalanszor találkoztam olyan esetekkel, amikor gyermek volt érintett egy-egy tragédiában. Az első ilyen eset úgy égett bele a retinámba, hogy nincs annyi könny, ami ki tudná onnan mosni.

Kővé dermedve álltam felette.

Még csak nyolcéves volt.

Már a kórházhoz vezető úton is érződött, hogy mi vár ránk. Senkinek nem volt kedve viccelődni, beszélgetni, csendben hallgattuk az első rádióadót, amit befogott az autó. A feszültség betöltötte az utasteret, csak túl akartunk lenni a munkán.

Az efféle esetekre nem lehet lélekben rendesen felkészülni. Tudatosíthatod magadban, hogy gyakorlatilag semmi közöd az eseményekhez, de ettől még látod, hallod és érzed a dolgokat.

A kis test lesoványodva, a belőle kilógó rengeteg csővel feküdt a hatalmas kórházi ágyon. Bepelenkázva, mint egy csecsemő. A feje alatti párnát az édesanyja gondosan megigazította, hogy gyermekének szép utolsó álma lehessen. Alig tudtam visszanyelni a könnyeimet.

A kisfiú arca oly ártatlan volt, akár egy, az égből rossz helyre pottyant angyalé. Még ott volt ugyan testben, de az agyi funkciók sorra mondták fel a szolgálatot. A független orvosi bizottság kimondta a diagnózist: agyhalál.

Kiment bringázni a kertbe, de megcsúszott, elesett, és úgy ütötte be a fejét egy kőbe, hogy visszafordíthatatlan agykárosodást szenvedett. A helyszínen még senki sem gondolta, hogy ekkora a baj, a mentők ellátták a sérüléseit, és azonnal kórházba szállították. Ott aztán hiába próbáltak érte mindent megtenni, a műtét sikertelennek bizonyult.

Egy ostoba baleset, egy rossz mozdulat, egy pillanatnyi figyelmetlenség, és máris lesújt a halál senkit sem kímélő kardja.

Ki az, aki nem engedi ki a gyermekét az udvarra játszani? Nem állhatunk ott mindig mellettük, nem vigyázhatunk rájuk minden egyes pillanatban. Mégis, szerintem nincs az a szülő, aki meg tudná bocsátani magának, hogy nem tudott segíteni. Az élete végéig ott marad a lelkiismeret-furdalás, hogy mindez megelőzhető lett volna azzal, ha nem engedi ki az udvarra.

Vannak, akik hisznek az eleve elrendelt sorsban, míg mások szerint véletlenek sorozata az életünk. Bármelyik is legyen igaz, egy hasonló tragédia árnyékában ember legyen a talpán, aki távol tudja tartani az érzéseit. Újra felrémlett a sírfelirat:

„Addig nem tudod, mi a fájdalom, míg gyermeked nem fedi sírhalom.”

Mélyeket kellett lélegeznem, hogy elő ne törjön belőlem a torkomat mardosó anyai érzés. A kórházi fertőtlenítő szaga ott volt minden lélegzetvételben. Imádkoztam Istenhez, hogy törölje ki, mossa el, pusztítsa el az emlékeimet erről a napról…

Lehetne ő az én gyermekem is.

Azokban az esetekben, amikor kimondják az agyhalált, a szerveket donálhatják, vagyis átültethetik olyan személyekbe, akiknek szükségük van rájuk. Egy ember halála esélyt adhat másoknak az életre. Mindig is felnéztem a szervdonorokra. Szerintem ennél önzetlenebb ajándék nem létezik.

A tehetetlenség csendjében a gépek halkan pityegtek, akár egy visszaszámláló. A szülőknek döntést kellett hozniuk: marad lélegeztetőgépen a gyermekük, vagy beleegyeznek a szervdonációba, ezzel együtt a halálba.

Úgy szorítottam a nyomtatványt, hogy szinte belelilultak az ujjaim. Próbáltam az édesanyának átnyújtani a tollat, de a szemében olyan mély fájdalom tükröződött, amely majdnem engem is magával rántott a veszteség feneketlen szakadékába. Kétségbeesve néztem a bűnügyi technikusaimra, de ők mereven bámultak előre, fejben inkább a csempéket számolták a falon, nem akartak jelen lenni. Nem tudom, apaként milyen mindezt megélni, de a többiek megfáradt, szomorú arcát elnézve ugyanolyan nehéz lehet, mint nekem. Még a sérülések fényképes dokumentációját is igyekeztek úgy elkészíteni, hogy minél kevesebbszer kelljen visszanézniük a fotókat.

Mondanom kellene valamit. De mit mondjak? Részvétem? Dehát még él! Sajnálom? Ez egy nehéz kérdés. Nem vehetem magamra mások fájdalmát, hiszen nekem muszáj tiszta fejjel elvégeznem a munkámat. Inkább csendben maradtam.

Fogalmam sincs, mennyi idő telt el, míg végül az édesanya lassan felemelte a kezét, alig szorítva megfogta a tollat, és aláírta, hogy a gyermeke halála több más embernek adhasson új esélyt. Ekkor könnycseppek gördültek végig az arcán, majd összeesett, és a padlóra rogyva zokogott, a hangja visszhangzott az üres folyosón. Ilyen szintű fájdalmat előtte még sosem hallottam megtestesülni.

Nem az én traumám, nem az én veszteségem, nem az én fájdalmam – ezt mantráztam belül. Mégis, órák múltán is még a jelenet hatása alatt álltam. Csak arra tudtam gondolni, ahogy az édesanya odaállt a kisfia fölé, adott egy utolsó anyai puszit a homlokára, megsimogatta az arcát, mintha csak aludni menne az egy szem, csodás kisfia. Aztán végignézte, ahogy a gyermeket betolják a műtőbe a transzplantációra. És tudta, hogy soha többé nem fogja látni, ölelni, érezni. A teste melegét átveszi a halál hideg fogsága.

Gondold át újra: tényleg megéri haragudni a gyermekedre egy otthagyott játékért, egy eldobott ruháért, vagy egy apró csínytevésért?

Korán megtanultam olvasni, már az óvoda kiscsoportjában is én olvastam a mesét a többieknek. Iskoláskoromban faltam az indiános könyveket, Winnetou kalandjait, majd Ken Follettet, később a nagy kedvencemet, Arthur Hailey-t. Imádtam Hailey történeteit, a szövevényes nyomozásokat és a rejtélyes gyilkosok utáni vadászatot.

Volt olyan nyár, hogy száz könyvet olvastam el. Ha pedig épp nem olvastam, a kertben építettem magamnak lécekből, szögesdrótból és mindenféle, cseppet sem csajos felszerelésből különféle akadálypályákat.

Ezekben az időkben folyamatosan terepmintás ruhákat hordtam, szerettem vagányan, lazán öltözni. Két életút lebegett a lelki szemeim előtt: vagy katona leszek, vagy orvos. Na jó, három út volt: lehet, hogy katonaorvos. Elképzeltem, hogy jelentkezem a honvédséghez, kiképzőpályákon fogok szaladgálni, aztán szolgálatteljesítés közben rengeteg kalandban veszek részt. Közben utazom, és világot járok. De mivel a biológiai érdeklődésem is erőteljesnek bizonyult, egy idő után inkább az orvoslás felé hajlottam. Mind a két pálya nagyon vonzott, ám amikor eljött a pályaválasztás ideje, be kellett látnom, hogy egyikhez sincs meg a kellő elkötelezettségem.

Ha már az orvosoknál tartunk, szeretnék kitérni arra, hogy mennyire felelősségteljes szerepük van a rendőrségi eljárásokban. Ha az orvos a holttest vizsgálatakor úgy találja, nincs rendkívüli halálra, bűncselekményre utaló nyom, akkor az ügyből nem lesz eljárás. Hacsak a boncolás során fel nem merül valami, ami megalapozza a gyanút. Szóval, ha az orvos azt állapítja meg, hogy a halál természetes úton következett be, a legritkább esetben kerül sor hatósági eljárásra. Hacsak a hozzátartozó nem kéri azt.

Az első olyan ügyem, ahol valóban ráébredtem az orvosok jelentőségére, még ma is gyakran eszembe jut.

Egy meleg nyári reggelen arra ébredt a család, hogy a szeretett mama elhunyt. Nem mozdult többé, átadta magát a Teremtőnek, akihez életében annyit imádkozott. Egykor dolgos kezén az ujjbegyek lilák voltak, mint a frissen hullott szilva. Csodálkozó szeme a plafont kémlelte, és közben mintha mosolygott volna a megváltástól.

Lánya a gyásztól rázkódva próbálta kitapintani édesanyja pulzusát, de a valaha szeretetteljesen ölelő kar jéghidegen és mereven hevert a törzse mellett. Ekkor értesítették az ügyeletes orvost, hogy kimondja azt, amit a család könnyek között már felismert.

A kiérkező orvos régóta kezelte a mamát, a romló állapota miatt sejtette, hogy már nincs sok neki hátra, ezért úgy döntött, hogy eltekint az alapos halottvizsgálattól. Nem akarta még jobban felzaklatni a ház veszteségtől szenvedő lakóit. Emberinek tűnhet a döntés, de nem bizonyult túl bölcsnek.

A papírmunka végeztével a halottszállítók elindultak az asszonnyal az illetékes kórház patológiai osztályára, a család pedig megkezdte a mély gyászba burkolózó virrasztást. Minden családnak megvannak a maga szokásai, ha haláleset történik. De a leggyakoribb az, hogy értesítik a többi rokont, összeülnek, emlékeznek, közösen felemlegetik a szebb időket, és elfogyasztanak együtt pár falatot, esetleg koccintanak az elhunyt egészségére. Szép szokások ezek, hiszen sokszor a család egymástól távol élő tagjai csak a temetéseken találkoznak.

Amikor a halottszállítók beérkeztek az asszonnyal a patológiára, a hideg hatására ő úgy döntött, mégsem hagyja még itt a földi lét szenvedéseit. Felébredt, majd jöttek a nagy kérdések:

– Hol vagyok? Hogy kerültem ide?!

A krimiírók vagyonokat fizetnének egy ilyen sztoriötletért: az ember egy hűtőkamrában ébred fel a vércukorcsökkenés okozta tetszhalálból… Ez hogy történhet meg? Ha a vércukorszint kórosan leesik, beáll a köznapi megfogalmazásban cukorkómának nevezett jelenség. Ez alapos vizsgálat hiányában könnyen összetéveszthető a valódi halállal. Idősebb korban, amikor a keringés eleve már lelassult vagy problémás, még nehezebb kiszűrni. A jelei a nagyon lassú, vagy alig észrevehető légzés, a gyenge pulzus, a hideg, hullasápadt bőr és a kómás állapot, vagyis az, hogy az illető nem reagál az ingerekre. Az is előfordulhat, hogy a lelassult keringés miatt a bőrön hullafoltokhoz hasonló elszíneződések jelennek meg, amelyek valójában felfekvéses nyomok: a mozgáshiány miatt tartós nyomás alá került szövetek károsodásának jelei.

Természetesen a felébredt mama annak rendje és módja szerint pánikba esett, aztán megkereste a kijáratot. A döbbent, az Ördögűző filmen szocializálódott dolgozók sűrű keresztvetések közepette hívtak neki egy taxit. Hazaküldték, miközben imádkoztak, hogy ez csupán látomás, ne pedig a valóság kénköves pokla legyen.

Otthon a virrasztás már javában zajlott, a mama fényképét gondosan átkötötték fekete szalaggal, a gyertyák fényében megcsillantak az arcokon legördülő könnycseppek. Ebbe a hangulatba botorkált be a mama falfehéren, ám az instant feltámadástól idilli mosollyal. Az eleinte pánikba esett hozzátartozók, miután megértették, hogy nem kísértet szállta meg, boldogan ölelték át a mamát. Imáik valóban meghallgatásra találtattak. A sors iróniája, hogy az unokahúga ebben a percben akkora sokkot kapott a horrorfilmekbe illő jelenettől, hogy rágni is elfelejtett, és félrenyelte a halotti toros káposztát. A helyszínen megfulladt.

Egy haláleset végül valóban történt aznap a családban.

Remélem, a fentiekből egyértelműen látszik, mennyire fontos a halottvizsgálat alapos elvégzése.

Miután tizennyolc évesen úgy döntöttem, sem katona, sem orvos nem leszek, új irányt vett a gondolkodásmódom.

Akkoriban, a televíziónak hála, hazánkba is már egyre több olyan sorozat jutott el, amelyek a gyilkossági nyomozók és a helyszínelők legkülönlegesebb pillanatait mutatták be.

Én pedig eltökéltem, hogy gyilkossági nyomozó leszek.

Nyilvánvaló, hogy ez nem egy kimondottan nőies szakma, és bár a tévésorozatokat igyekeznek színesíteni csinos, kedves, kiskosztümös női karakterekkel, később azért elég egyértelművé vált számomra is: ez az ábrázolás csak marketing. A valóságban kosztümben egyáltalán nem lehet helyszínelni. Tényleg nem. Megpróbáltam…

Halálesettel először a főiskolai tanulmányaim alatt, még a kiképzés során találkoztam. Egy videófelvétel segítségével tartottak egy bemutatót, amelyben egy rendőr volt az áldozat: a boncoláson lassan, egyesével, minden vágást dokumentálva lövedékeket szedegettek ki a holttestből.

Ritkán tapasztalni olyan döbbent csendet, mint ami akkor a tanteremben honolt. Az addig hangoskodó fiatalság sokkolva, lélegzet-visszafojtva nézte a filmbemutatót. Időnként kilestem a tanárokra, akik félmosollyal a szájukon figyelték a döbbenetünket. Persze nem a szenvedésünknek örültek, hanem annak, hogy átment az üzenet, miszerint egy rendőr élete nem csupán a szolgálat és a szirénázó autókkal száguldozás. Kézzelfogható közelségben van a halál.

Akkor még nem tudtam azt, amit csak évekkel később értettem meg, amikor édesanyám kétségbeesett üzenetei vártak az egyik munkanapom végén. Történt ugyanis, hogy aznap, amikor én is épp terepen voltam, szolgálat közben lelőttek egy rendőrt. A családom nem tudott elérni, hiszen papírruhában, helyszínelés közben nincs lehetőség telefont nyomkodni. Sehogy sem tudták kideríteni, hogy ki az áldozat, jobb híján kétségbeesve nézték a híradásokat. Imádkoztak, nehogy az én halálhíremről számoljanak be.

Megrendítő érzés volt felfognom, mit élnek át nap mint nap a rendőrök hozzátartozói. Pláne, amikor érkezik egy országos horderejű hír, és közben nem tudják elérni a szerettüket. Mindennap az aggódás és a félelem járja át mindazokat, akiknek hivatásos rokonai vannak. Hiszen még ha nem is így indul, minden egyes intézkedés veszélyeket rejthet.

Nyomozóként gyakran potenciális gyilkosokkal ültem egy asztalnál, és aki egyszer ölt, nemritkán újra megteszi. Ilyenkor egy percre sem volt szabad kizökkenni a fókuszáltságból, mert elég egyetlen olyan kérdés, ami betalál, és a tettes máris, akár támadás árán, szabadulni akarna a szorult helyzetéből. Ilyenkor úgy dübörgött a fejemben az adrenalin, hogy szinte zakatolt tőle a fülem. Nem volt veszélytelen munka, de amikor az ember aktívan csinálja, akkor valahogy ez válik a természetes állapottá. A saját biztonságom érdekében is kellett minden körülmények között megőriznem az irányítói szerepet. Megtanultam hamar kiismerni az embereket. Bele kell mászni a veled szemben ülő fejébe. A legapróbb mozdulatait is figyelned kell. A hirtelen összeszűkülő pupilla, a testtartás vagy a levegővétel megváltoztatása például mind-mind arra utalhat, hogy az illető támadásra készül.

Később, helyszínelőként – mivel az elhunyt nem tudott ártani – már nem elsősorban az emberek jelentették a kockázatot. Bár hozzáteszem, helyszínelőként is találkoztam olyan esettel, amikor az ártatlannak tűnő felfedező tanúról menet közben kiderült: ő a gyilkos. Szerencsére a helyszínelő sosem egyedül dolgozik, ott voltak a bűnügyi technikusok, a helyszínbiztosítók, és gyakran a nyomozók is.

Helyszínelőként leginkább a különböző fertőzések és az extrém helyszíneken a balesetek vagy a sérülések jelentettek veszélyforrást. Helyszíneltem például éjszaka egy harminchárom méter magas paneltömb tetején, viharban. De valamelyik híd pillérének tetején is. Aztán megfordultam barlangokban, szűk helyeken és sziklákon is. Be kellett mennem omlásveszélyes épületekbe, vagy éppenséggel potenciálisan áram, illetve feszültség alatt álló eszközök közé. Egyik kézben a laptop, a másikban a telefon – elég egy rossz mozdulat, és vége.

Nemritkán vegyszerek között kellett dolgoznom. Például egy droglaborban, ahol a kiáramló gőzök és felszálló porok a védőruha ellenére is okozhattak károsodást. Elég csak egy pillanatra levenni a maszkot, vagy felcsúsznia a papírruhának, de valamilyen vegyi anyag is átmarhatja a gumikesztyűt.

Egy szó, mint száz, civilként az ember talán bele sem gondol abba, hogy a rendőri hivatás mennyi veszélyt rejt magában. Őszintén szólva, habár úgy éreztem, eléggé képben vagyok, én sem vettem számításba mindent. Ahogy a csoporttársaim sem. A golyókkal megszórt rendőr boncolásának levetítése szemfelnyitónak bizonyult, hatására körülbelül tíz ember adta fel az alapkiképzést. Én is napokig képtelen voltam túllépni a látottakon, és nagyon komolyan elgondolkodtam, akarom-e mindezt.

Közben akadtak más tantárgyak és bemutatók, például egy igazságügyi orvosszakértői gyakorlat, ahol viszont pontosan azokat az eseteket taglalták, amelyek engem is érdekeltek. Felfogtam, hogy ha feladom, soha nem dolgozhatok majd hasonló ügyeken. Ezért hát maradtam, és mindent beleadtam. Olyannyira belemerültem a témába, hogy a szakdolgozatomat is a rendkívüli halálesetek témaköréből írtam, és a szakmai gyakorlatomat is ezen a területen töltöttem. Nem volt kérdés, hogy én ténylegesen ezzel akarok foglalkozni.

Akkor még nem sejtettem, hogy már gyakornokként milyen szörnyűséggel kell szembenéznem egy szimplának ígérkező nyári napon.

Természetesen, mint minden gyakornoknak, nekem is az volt az első és legfontosabb feladatom, hogy mély, már-már intim barátságot kössek a fénymásolóval. Aztán, hogy a bűnjelkamrában rendezkedjek, illetve segítsem az aktaselejtezést.

Azon a nyári napon bementem az irodába, megittam a gépi kávémat, majd megtartották az eligazítást, ami olyasmi, akár egy osztályfőnöki óra: hosszú, unalmas, de nincs róla menekvés. Tájékoztatnak a napi feladatokról, kiosztják az ügyeket, és átbeszélik a teendőket. Engem selejtezésre, a húsz évnél régebbi ügyek aktáinak megsemmisítésére osztottak be az irattárba.

– Eszti, az a dolgod, hogy átnézd az összes dokumentációt, fényképeket, és amennyiben húsz éven túli az ügy, felveszed a jegyzékbe, majd mehet az iratmegsemmisítőbe! – adta az ukázt az akkori parancsnokom.

– Rendben, természetesen! – válaszoltam.

– De ha lehet, ne a hírességek ügyeit nézegesd, mert a végén még információkat árulsz el belőlük a pletykalapoknak ötezerért, mi pedig egy hétig írhatjuk a jelentést, hogy miért engedtünk le egyedül. Megbízhatok benned, ugye? – nézett rám szúrós szemmel az alezredes.

– Nem lesz baj, alezredes úr. Nem lesz semmi baj – feleltem magabiztosan.

Sokaknak talán unalmasnak tűnhet ez a feladat, számomra viszont izgalmasnak hangzott, hogy megnézhetek egy sor olyan aktát, amiben nagyjából a születésem körül történt ügyek szerepelnek.

A bűnjelkamra egyben irattárként is funkcionált: ameddig a szem ellátott, évszámokra bontva sorakoztak az elmúlt évtizedek ügyei. Köztük számos híres, ismert ember halálesete is, amelyek úgy vonzották a tekintetemet, hogy szinte belefájdult a fejem. Az egyik leghíresebb, fegyverbalesetben elhunyt énekesünk teljes aktája is ott volt. Az ember ilyenkor tényleg mindenhatónak érzi magát, hiszen egy-egy akta elolvasásával olyan titkok és találgatások végére lehet pontot tenni, amelyek éveken, sőt évtizedeken át foglalkoztatják a közvéleményt. Szinte bizsergett a kezem, hogy megnézzem az iratokat, de féltem, ha valaki rám nyit, megbízhatatlannak bélyegeznek.

Egymás után néztem át az alezredes által kijelölt időintervallumból származó aktákat. Rengeteg öngyilkosság és baleset szerepelt az akkorra megsárgult lapokon. De ezek nem csupán papírdarabok, hanem emberi sorsok, tragédiák leiratai voltak. Eltűnődtem, hogy vajon ezekre az emberekre emlékszik-e még bárki. Lehetnek még élő rokonaik?

Az aktákban szerepeltek a személyes adatok, a helyszíni szemle jegyzőkönyvei, a rendőri jelentések, és egy fényképmelléklet is, amit akkoriban még klasszikus módon előhívtak, és felragasztottak a papírlapokra, esetleg egy borítékban az ügyirat végére fűzték.

Haladtam egyesével, sorszámok szerint.

És ekkor a kezembe akadt egy akta. Az az akta…

Először fel sem fogtam, hogy az ismerős nevet olvasva pontosan mire bukkantam. Aztán az emlékeimből feltolulva hirtelen cigaretta és arcszesz illatát éreztem az orromban.

Ahogy lapozgattam az aktát, egyre több részlet stimmelt. Születési dátum, születési hely, anyja neve. Ekkor már az igazság után kutató megszállottként haladtam az olvasással. És minden egyes szó egy újabb késszúrás volt a szívembe.

– Nem, nem lehet ő! – mondogattam hangosan.

Az akta lapjai úgy peregtek a kezemben, hogy az irattárban működő ventilátor alapzaját is elnyomták. Különös bizsergést éreztem a gyomromban, mintha a tudatalattim figyelmeztetni próbált volna a közelgő veszélyre. Ugyanakkor csalogatott az igazság hangja. Mígnem elértem a nyomtatott, helyszíni képekhez.

Bár a tizedik emeletről történő becsapódás eltorzította az arcát, azonnal felismertem. A keresztapám. Akit gyermekként imádtam. Akiről rengeteg szép emléket hordoztam. Akinek kis koromban mindig az ölében ültem. Aki a magánéleti problémái elől menekülve, húsz évvel ezelőtt a halálba ugrott. Még csak el sem búcsúzhattam tőle. És most egy fotóról, vérbe fagyott, eltorzult arccal bámult rám.

A kezem remegett, a szám kiszáradt, a pulzusom az egekben járt. Egyszerre fogott el a pánik, a hányinger és a kétségbeesés.

Alig tudtam felfogni a látványt.

Megsoroztak az emlékek. Mivel erős dohányos volt, mindig cigaretta és arcszesz elegye lengte körül. Pont az az illat, ami felidéződött bennem, amikor kinyitottam az aktát. Aztán emlékeztem arra, amikor négyévesen a karjába ugrottam, és kértem, hogy játsszunk pörgetőset. Ő szorosan megfogott, majd körbe-körbereptetett a szobán át, én pedig minden gyermeki örömömmel kapaszkodtam belé.

Eldobtam az aktát, és kezembe temetett arccal a bűnjelkamra padlójára ültem, mint egy kisgyermek. Zokogtam. Az elmúlt évtizedek összes fájdalma felszakadt belőlem. Nem tudom, meddig ültem így, de időközben bejött az egyik titkárnő. Rám nézett, és lemondóan csóválta a fejét. Biztos azt gondolta, ha a régi aktákat sem bírom sírás nélkül szortírozni, sosem lesz belőlem nyomozó.

Aznap este kimentem oda, ahol az eset történt. Meggyújtottam egy gyertyát, és örökre elbúcsúztam a keresztapámtól. A gyertya lángja hirtelen magasra csapott, mintha csak utat mutatott volna az elengedéshez.

Egyszerre éreztem szomorúságot és felszabadultságot.

Hiába mond bárki bármit, mi, hivatásosak sem vagyunk gépek. A saját tragédiáink ugyanúgy fájnak, akár húsz év elteltével is, mint bárki másnak. Utólag már tudom, nem tett jót a lelkemnek, hogy láttam vérbe fagyva, nyílt törésekkel, eltorzult arccal a keresztapámat. Ezek a képek kitörölhetetlenül összemosódtak a vele kapcsolatos emlékeimmel. Nemhiába él az a mondás, hogy őrizzük meg szép emlékeinkben az elhunytakat.

És ez a gondolatmenet most egy későbbi ügyemet juttatja eszembe.

Bizonyára sok ember találkozott már a szülés utáni depresszió kifejezéssel. Sokan nem vesznek tudomást a jelenségről, mások úgy gondolják, hogy az egész csupán női hiszti. Mert logikusan, mitől lenne depressziós valaki, aki éppen életet adott egy új kis embernek? A könyvek és a filmek szerint ez a legszebb életszakasza egy nőnek. A hormonváltozások nyomán azonban felléphetnek bizonyos állapotok, amikor a nő depresszióssá válik. Boldogság és öröm helyett csak ürességet és mély letargiát érez. Ilyen esetben fontos, hogy komolyan vegyük a jeleket: a kedvetlenséget, a depressziós tüneteket, illetve a babához való ambivalens viszonyulást. Ahogy a szakszerű segítség keresése is életbe vágó lehet.

Az általam nyomozóként vizsgált esetben a nő a férjével egy egyszerű kis panellakásban élt. Két szoba, egy konyha és egy kis fürdőszoba jelentette a harmadik emeleti családi fészket, ahonnan csoda szép panoráma nyílt a közös kertre.

Néhány hónapja született meg a kisbabájuk, akit mindennél jobban vártak. Ennek ellenére aznap reggel az anyuka kedvetlenül, az éjszakai virrasztástól megviselten ébredt. Komótosan ment ki a konyhába kávét készíteni. A nap arany fénye a konyhaablakon át beragyogta a helyiséget, hívogatva a természetbe, egy kellemes sétára.

A kávédaráló hangjára felébredt a baba. Az álmos, nyűgös sírás mintha késsel szurkálta volna a megfáradt anya lelkét. Kötelességtudóan bement a gyerekszobába, felvette a kisbabát, és ringatni kezdte. A sírás ugyan elcsendesült, de a kisfiú már nem aludt vissza. Az édesanya, karjában a csecsemővel, visszatért a reggeli híreket olvasó férjéhez a konyhába.

– Segítsek, drágám? – kérdezte a férfi.

– Igen, megköszönném, ha megfognád a kicsit – felelte az anyuka.

– Rendben! Gyere apához, kicsikém! – dünnyögte az édesapa, ahogy átvette a csöppséget.

Míg az apuka először körbe-körbejárkált a lakásban a kicsivel, majd játszani kezdtek a játszószőnyegen, az anyuka készített magának egy szendvicset. Közben egyre erősebben érezte, ahogy a láthatatlan szörny a lelkét marcangolja. Szeretnie kellene a babát, de képtelen rá. Foglalkoznia kellene vele, de mintha egy olyan fal húzódna kettejük között, amin csak a sírás, a nyűglődés és a hisztéria hallatszik át. Gyűlölte magát emiatt, és szégyellte bárkivel megosztani az érzéseit, mert tudta, hülyének néznék vagy megvetnék.

A nő már vagy tíz perce bámulta mereven a kezében levő vizespoharat. A gyermek vígan kacagott, nem érzett semmit abból, amin az anya keresztülment.

– Apának bezzeg csak nevetsz, velem meg csak hisztizel és kiabálsz! – morogta a pohár felett az anya.

Ekkor fejét mintha széthasította volna valami. Úgy érezte, nem bírja tovább. A férjéhez lépett, kivette a kezéből a gyermeket, majd a konyhaablakhoz fordult vele.

Lepillantott, a mélység a harmadik emeletről is szédítő volt. Aztán belenézett a kisbaba szemébe, és így szólt:

– Sajnálom, kisfiam, remélem, egy nap nagyon boldog leszel!

Visszaadta az apa kezébe a gyermeket, majd felállt a székre, és hezitálás nélkül kiugrott a konyhaablakon.

Az édesapa másodpercekig csak döbbenten állt, aztán kirohant a lépcsőházba, és kétségbeesve ordítani kezdett:

– Segítség! Úristen! A feleségem! Valaki segítsen!

Karján a kisbabával futott le a lépcsőn. Az udvarra érve meglátta a földön fekvő feleségét, aki akkor még élt. A zuhanás következtében rengeteg csontja eltört, a csípője kilencven fokban kifordult, de feltámadt benne az életösztön, és megpróbált felkelni. A felsőtestével úgy tologatta fel magát, mintha talpra tudna állni. Közben halkan nyögött, hörgött. Próbált odakúszni a sokkos állapotban lévő férjéhez és a babájához.

A mentők ugyan gyorsan kiértek a helyszínre, de az édesanya addigra belehalt a belső sérüléseibe. A halál oka egyértelműen „öngyilkossági szándékot követő magasból ugrás, kivérzéses shock” volt.

Azért ismerem ezt a történetet ennyire részletesen, mert az egészet felvette egy biztonsági kamera. Bent ültem az irodámban, amikor meghozták a felvételt.

– Ilyet még nem láttál! – mondta az akkori nyomozótársam, Roli.

Beraktuk a CD-t a számítógépbe, és végignéztük a jelenetet, amint kifordult alsótesttel, vércsíkot húzva maga után, centinként araszolt az eltorzult édesanya a sárban a családja irányába, mígnem hosszan elnyúlt, és nem mozdult többé. Szeme tágra nyílt, szájából folyt a vér. Pokoli látvány volt.

Az eljárás elindult, a többi hozzátartozót is meg kellett hallgatni. Az édesanyának volt egy bátyja, aki bejött a meghallgatásra.

– Volt bármilyen pszichés betegsége az elhunytnak? – kérdeztem.

– Nem tűnt fel… Kicsit néha kedvetlen volt, de nem mondott semmit, csak hogy fáradt – emlékezett vissza a harmincas éveiben járó férfi. Szomorú, barna szeme sarkában ott csillogtak a fájdalom könnycseppjei.

– És nem is jelezte, hogy segítségre lenne szüksége?

– Nem, egyáltalán nem. A férjével jól megvoltak, én úgy tudtam. A picit is nagyon szerették. Egyszerűen nem értem, hogy miért tette – zokogott a testvér.

– Milyen gyakran találkoztak?

– Rendszeresen, hetente átmentem hozzájuk. Olyankor beszélgettünk, annyira cuki az a kisbaba, fel nem foghatom, mi ez az egész.

– Sajnos lehet, hogy szülés utáni depresszió volt – mondtam.

– Lehet… Nem tudom… – értetlenkedett a tanú. – A kollégái a helyszínen azt mondták, hogy van minderről videófelvétel. Ez igaz?

– Igen, igaz – bólintottam. – De ugye nem akarja megnézni?

– De igen, ha lehetséges – válaszolta.

– Uram, én ezt egyáltalán nem ajánlom! Határozottan jobb lenne, ha nem így emlékezne rá, mert borzalmas a látvány, higgye el. Még engem is megviselt – vallottam be a szokásosnál is nagyobb őszinteséggel.

– Látni akarom – mondta a testvér kérlelhetetlenül, közben újra a sírás kerülgette, és úgy rágta a mutatóujján a körmét, hogy már a vére is kiserkent.