A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Heidi Perks: Three Perfect Liars, 2020

Fordította PRESÉR ÁGNES

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mint a szemed fényére, 2019

Aki keres, az talál, 2020

Ne szólj, szám!, 2021

Copyright © Heidi Perks 2020

Published by arrangement with Rachel Mills Literary Ltd.

Hungarian translation © Presér Ágnes, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Balázs Piroska

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-04-3

Anyukámnak, amiért ilyen nagyszerű volt

A TŰZ ÉJSZAKÁJA

Május 13., hétfő

Az első tűzoltóautóknak hét percbe telt, mire fékcsikorogva megálltak a Morris & Wood épülete előtt, bár ekkorra már bárki láthatta, hogy túl későn érkeztek. A tűz ijesztő gyorsasággal terjedt az épületben. A vörös és narancs lángokat máris eltakarta a gomolygó, sötétszürke füst. A szétroppanó üveg hangja megrázta a levegőt.

A nő a rakparton állt, a folyó túloldalán, és tökéletesen láthatta mindazt, amit már nem akart látni, de amitől mégsem tudott elszakadni.

Tőle jobbra néhányan kivonultak a The Star nevű kocsmából és néhány közeli étteremből. Enyhe májusi este volt, elég enyhe ahhoz, hogy az ember odakint töltse és élvezze a hosszabb estéket, még akkor is, ha az egy hétfő este.

A legtöbb bámészkodó valószínűleg tiltakozott a Morris & Wood irodaépületének felhúzása ellen, amikor a terveket először beadták az önkormányzathoz. Öt évvel ezelőtt komoly felháborodást váltott ki az építkezés. A feldühödött lakók Lymingtonból és környékéről rögtönzött megbeszéléseken vettek részt különböző kávézókban és iskolai aulákban, hogy tiltakozzanak a borzalmas irodaház felépítése ellen.

Senki nem akarja, mondták, ezt az éktelen, üvegfalú épületet látni, amikor átnéz a Lymington folyó túloldalára a gyönyörű rakpart felől. Francos londoniak, morogták egymás közt. Ők jelentik az igazi gondot: idejönnek délre, és átveszik az irányítást a város felett.

Mindössze néhány hónappal később már mindannyian Harry Wood tenyeréből ettek. Vagy ha nem is mindannyian, de azok biztosan, akik számítottak.

Így aztán a terveket elfogadták, a munkálatok pedig elkezdődtek. Bárkinek, aki kicsit is értett az építészethez, látnia kellett volna, hogy az irodaház nagyon szép lesz – talán túlságosan is szép egy reklámügynökségnek.

Ekkorra már ugyanazok a helyiek kezdtek mindent megbocsátani Harry Woodnak. Helyi munkaerőt alkalmazott, és olyan szervezeteket támogatott, amelyek közel álltak a szívükhöz. A Lymington Gondozóotthonnak még sosem volt ennyi mikrobusza és még sosem kirándultak ennyiszer a New Forest Nemzeti Parkba.

Mégis, voltak olyan idők, amikor néhányan azok közül, akik most bámészkodnak az épületet pusztító tűznél, talán azzal viccelődtek a barátaikkal, hogy szeretnék saját kezűleg porig égetni az irodaházat. Még a megépülése után is, amikor már a hatalmas üvegfelület visszatükrözte a fényt a vízről, a lemenő nap sugaraival szemközt, néhányan keserű szájízzel gondoltak rá. Azok, akik átláttak az olyan embereken, mint Harry Wood.

A nő úgy vélte, hogy a következő néhány napban a rendőrség valószínűleg azt fogja vizsgálni, van-e valamilyen kapcsolat a régi tiltakozások és a tűz között.

A szíve gyorsabban vert a gondolatra, a szeme az összegyűlt csoportot fürkészte.

Vajon hihetik ezt? Lehetséges lenne, hogy a rendőrség valami olyasmire összpontosítsa a figyelmét, ami ennyire távol áll az igazságtól?

Visszahúzódott a falhoz, remélve, hogy észrevétlen tud maradni. A szívverése a fülében dobolt, így nem hallotta a szeme előtt kibontakozó felfordulás hangjait.

Mostanra három tűzoltóautó parkolt összevissza, legalább két rendőrautót látott, és most egy mentőautó is megállt. A helyszín úgy nézett ki, mint egy némafilmben. Elképzelte, ahogy lassítva bontakozik ki a jelenet, annak ellenére, hogy a valóságban kész őrület volt.

Sós ízt érzett az ajkán, lenyalta, és rájött, hogy könnyek csorogtak le az arcán. Karjával átfonta a mellkasát, és olyan szorosan ölelte magát, ahogyan csak tudta. Az ujjai bizseregtek. Ha az orrához emelte volna őket, érezte volna rajtuk az üzemanyag szagát. Úgy vélte, sosem fogja elfelejteni azt a bűzt, aminek az intenzitásától öklendezni tudott volna.

Ezt akartad?, kérdezte önmagától.

Az egyik kezét elvette a mellkasáról, és a szája elé tartotta, miközben cikáztak a gondolatai. Megpróbálta elképzelni, mi fog történni másnap. Hogy hány alkalmazott fog arra odaérni, hogy csak egy halom törmelék várja ott, ahol korábban a szeretett irodája állt, vagy talán már megmondták nekik, hogy nincs többé munkahelyük, ahova be kell menniük?

Az egyértelmű, hogy mindegyiküknek beszélnie kell majd a rendőrséggel, és el kell mondaniuk azt a keveset, amit csak tudnak. Biztos volt abban, hogy a legtöbb dolgozó esetén a nyomozók felületesek lesznek, felesleges köröket fognak futni, és jó messzire kerülnek attól, ami a valóságban történt.

Esetenként előfordulhat, hogy lesz egy-két munkatárs, aki úgy hiszi, van valami érdekes mondanivalója, de a nő kételkedett abban, hogy jó irányba terelnék a nyomozókat.

Tekintetét egy kisebb, egyenruhás társaságra szegezte, akik az egyik tűzoltóautó mellett gyűltek össze. Az egyik tűzoltó hadonászott, vadul mutogatott az épületre, míg mögötte egy másik kiabált, és odahívott másokat is. A nő nem gondolta volna, hogy a tűz ilyen gyorsan fog terjedni.

Nyilvánvalóan történt valami váratlan. Valami sürgős, mert még innen is érezni lehetett a levegőben az aggodalmat. Valahogy sötétség szállt le, minden vészjóslóvá vált.

Ösztönösen előrébb araszolt, míg egy utcalámpa fénye meg nem állította. A szíve még hevesebben dobogott a mellkasában, ahogy jobb rálátást keresett és egyre közelebb húzódott a keskeny ösvény mentén, amely a vízparti házak előtt vezetett.

Minden azt sugallta neki, hogy indulnia kellene. Otthon kellene lennie a családjával. Egyszer majd felhívják, hogy elmondják, mi történt, és amikor ez bekövetkezik, neki ott kell lennie.

De ugyanakkor képtelen volt elszakadni a helyszíntől.

Az egyik tűzoltó arrébb állt, így tökéletesen ráláthatott a járdán levő hordágyra. Egy testet hoztak ki az égő épületből, ráfektették, aztán az emberek körbevették, és már nem látott mást.

Úgy érezte, a teste elmosódik, mintha bármely pillanatban szétfolyhatna, és a földbe szivároghatna.

Mit is tett? Olyan tökéletes megoldásnak tűnt. De most már látta, hogy ez semmiképp sem a végkifejlet. Csupán a kezdet. Most már látta, hogy a cselekedetei megfosztják mindentől, ami igazán fontos.

A családjától.

A hasára szorította a kezét, összegörnyedt és a mellette levő ösvényre hányt. A keze erősen remegett.

A bosszú és a düh elvakította, és most talán elveszti a két számára legfontosabb embert. És túl késő volt már tenni ellene.

Május 14., kedd

Előzetes kihallgatás Emily Marlow nyomozó és a Morris & Wood személyzete között, a május 13-i tűzeset után

Bryony Knight, ügyfélkapcsolati asszisztens

BRYONY: Meghalt valaki?

MARLOW: Attól tartok, nem áll módomban válaszolni erre a kérdésre.

BRYONY: Nem áll módjában? (szünet) Oké. Jól van. Hogy a kérdésére válaszoljak, tizennyolc hónapja dolgozom itt.

MARLOW: És kinek a beosztottja?

BRYONY: Hát (nevet), Laura Denningé voltam, mielőtt szülési szabadságra ment volna. Aztán Miáé, aki a helyére jött, és most… most mindkettejüknek dolgozom. Nem igazán működik, de… Maga tudja, mi lesz ezután? Úgy értem, fogok fizetést kapni? Ki kell fizetnem az albérletet, és ha nem tudok dolgozni…

MARLOW: Ezekről a dolgokról a HR-eseket kell megkérdeznie. Biztosan megérti, hogy én a tűzesettel kapcsolatban nyomozok.

BRYONY: Tudom. Csak hát… az van, hogy nem veszíthetem el azt a pénzt.

MARLOW: Azt mondja, szeret itt lenni. Tehát élvezi a munkáját? Mindig elégedett volt a Morris & Woodnál?

BRYONY: Abszolút. Csodás munkahely, úgy értem, az irodák elképesztőek – vagyis elképesztőek voltak. Basszus! Nem hiszem el, hogy valóban semmivé lett az egész. Vajon ki tehette?

MARLOW: Ezt próbáljuk kideríteni.

BRYONY: És úgy gondolják, valaki olyan volt, aki itt dolgozott? Ezért kérdeznek ki mindanynyiunkat?

MARLOW: Nem, ezt nem mondtam. Csak próbálom összerakni a képet, hogy az alkalmazottak mit gondoltak a cégről, és hogyan éreztek azzal kapcsolatban, hogy Harry Woodnak dolgoztak.

BRYONY: Hát, Harry fantasztikus. Igazán kiváló főnök. Mindenki szeret neki dolgozni – egyetlen embert sem fog találni, aki az ellenkezőjét gondolná. Harry mindig megáll beszélgetni az emberrel, ő olyan (nevet) … Nem is tudom. Olyan nagyon jóképű.

MARLOW: Szóval maga szerint mindenki úgy véli, hogy Harry Wood jó vezérigazgató?

BRYONY: Oh, istenem, hát persze. Úgy értem, nem értek hozzá, hogy a vezérigazgató mit csinál meg ilyesmi, de ha arra kíváncsi, hogy szerintem szerettek-e neki dolgozni, akkor a válaszom az, hogy igen, nagyon. Ezért nem mond fel soha senki.

Marlow:  Úgy látom, valaki felmondott nemrég. Egy bizonyos Sarah Clifton?

BRYONY: Ja, igen, Sarah. Persze. Róla elfelejtkeztem.

MARLOW: Tudja, hogy miért ment el?

BRYONY: Hát, nem vagyok biztos benne, de hallottam pletykákat.

MARLOW: Milyen pletykákat?

BRYONY: Nos, igen. Volt valami ügye a főnökével, Mike Lewisszal. De… egy nap csak úgy hirtelen kilépett. Nagyon csendes lány volt. Egy hétig nem is tűnt fel, hogy már nem dolgozik itt.

MARLOW: Tud más pletykáról is, miss Knight?

BRYONY: Mint például?

MARLOW: Akármiről.

BRYONY: (szünet) Egy ilyen nagy cégnél mindig vannak pletykák; attól függ, melyikre gondol.

Henrietta James, senior üzletkötő

HENRIETTA: Harry Wood jó vezérigazgató, úgy vélem, de nem voltam vele napi kapcsolatban. Természetesen az összes fiatal lány imádja. A „fiatal” alatt a huszonéveseket értem. Nem mintha én öreg lennék, az isten szerelmére – csak negyvenkét éves vagyok –, de azért néha úgy érzem, érti? Mikor az ember körül mindenki olyan fiatal, hogy a világon sem volt még, amikor azok elvégezték a középiskolát. (nevet) Na mindegy, szerintem azért kedvelik, mert mindig nagyon kedves és persze jóképű is. Ezt még én is elismerem, de úgy gondolom, hogy ebben a korban a lányok még vakok, igaz?

MARLOW: Hogy érti, hogy vakok? Úgy véli, hogy van, amit ön észrevett, de ők nem?

HENRIETTA:  Egészen biztos vagyok benne.

MARLOW: Mint például?

HENRIETTA:  (sóhajt) Például úgy gondolom, hogy valójában csak a sajátjaira van ideje. Azokra, akik közvetlenül neki dolgoznak. Persze úgy tűnik, mintha mindannyiunkkal beszélne, de kicsit mindig… távolságtartó. Szerintem akkor a legboldogabb, amikor a tárgyalóasztalnál ül a többi vezetővel.

MARLOW: Mia Anderson is az egyik ilyen vezetőjük, igazam van?

HENRIETTA: (bólint) Igen, így van. Most öten vannak. Mióta csak itt dolgozom, mindig is négyen voltak, de Harry megtartotta Miát is. Ha engem kérdez, jó döntés volt. Itt volt az ideje, hogy legyen itt valaki olyan is, mint Mia.

MARLOW: Hogy érti, hogy „valaki olyan, mint Mia”?

HENRIETTA:  Egy ilyen magas pozícióban levő nő, akivel lehet beszélni. Tudja, hogy ő mindössze a második nő, aki az igazgatótanács tagja lett?

MARLOW: Főleg férfiakat neveztek ki?

HENRIETTA:  Hát persze.

MARLOW: Nem gondolja, hogy ebből gondok adódhattak?

HENRIETTA: Nem tudom. Nem igazán gondolkodtam még ezen. Mindig azt hittem, ez a dolgok rendje. A nők elmennek szülni. Így van, nem? Vegyünk engem: amikor gyerekeim lettek, félállású lettem, hát kinek jutna eszébe előléptetni?

Marlow:  Azt gondolja, nem fogják előléptetni, csak mert félállásban dolgozik?

HENRIETTA: Tudom, hogy nem fognak.

MARLOW: Ez az egész cégben így működik?

HENRIETTA: Nem mondtam, hogy bármi baj lenne azzal, ahogyan Harry a dolgokat intézi.

MARLOW: Nem gondoltam, hogy így érti.

HENRIETTA: Nem akarok bajt okozni vagy ilyesmi. Nem állítom, hogy bármilyen egyenlőtlenségi gond lenne… Sosem vettem be azt a sok marhaságot…

MARLOW: Hogy?

HENRIETTA: Nem számít. Csak azt mondom, hogy nehogy azt higgye, volt bármilyen gondom. Mert nem volt.

MARLOW: Értem, hogy nem ezt akarta sugallni. Azt mondja, örült, hogy Mia Anderson ott volt, mert lehetett vele beszélni. És mi a helyzet Laura Denniggel? Gondolom, ő a másik vezető, akire utalt. A másik nő az igazgatótanácsban.

HENRIETTA: Igen, rá gondoltam. De vele nem szerettem személyes ügyekről beszélgetni. Laura Denning igazán… elhivatott, azt hiszem, maga így mondaná.

MARLOW: Azért vették fel Mia Andersont, hogy helyettesítse Laura Denninget a szülési szabadsága alatt?

HENRIETTA: (bólint) Laura hat hónapig volt otthon. Két hónapja jött vissza dolgozni.

MARLOW: És Mia Anderson még mindig itt van? Ön szerint okozott ez bármilyen kellemetlenséget?

HENRIETTA: (nevet) Oh, igen, de ez egy teljesen más történet.

MARLOW: Hogyhogy?

HENRIETTA: Egyáltalán nem jól jött ki a dolog. Abban a pillanatban, amikor Laura Denning újra besétált az irodába, miután megszületett a kisbabája – hát, fogalmazzunk úgy, mind tudtuk, hogy ebből baj lesz. Igen, azt hiszem, azután egyértelműen kezdtek megváltozni a dolgok a Morris & Woodnál.

ELSŐ FEJEZET

Két hónappal korábban

Laura a konyha ajtajában állt, és nézte, ahogyan a férje, Nate fakanállal kavargatott valamit óvatosan egy serpenyőben, ami a főzőlap szélén billegett. A másik karjával az oldalához ölelve tartotta Bobbyt. A fia megtámasztotta apró fejét apja vállán, és valahányszor Nate megmozdult, Bobby megrezzent, mintha álmából riadt volna fel.

Laura megfeszült, ahogy várta, hogy a fia kinyissa a szemét. Érezte, hogy a szeme bepárásodik, miközben nézte, ahogyan a gyerek elaludt. Nate halkan dudorászott, és szemlátomást mit sem sejtett arról, hogy Laura megállt, és őket figyeli.

– Akkor én elmentem – mondta. Alig hallhatóan ejtette ki a szavakat, de Nate azonnal megfordult és elmosolyodott.

– Hé, szépségem, fantasztikusan festesz. És látod, még mindig tökéletesen jó rád.

– Nem igazán.

Végigsimított a blúz elején. A gombok annyira feszültek a mellénél, hogy fel kellett vennie a blúz alá egy ujjatlan pólót, pedig az irodában mindig is túl meleg volt.

Laura több időt töltött a tükör előtt az elmúlt órában, mint az utóbbi hat hónapban összesen. Sötét haját lófarokba fogta, aztán kiengedte, végül kusza kontyba kötötte a tarkóján. A szempillaspiráljáról leszedegette a csomókat, mielőtt kifestette volna a pilláit, és több szürke szemhéjárnyalót tett fel, mint amennyit korábban valaha is viselt a munkahelyén. Mindezt csak azért, hogy magabiztosabbnak érezze magát. De még mindig nem tudta, hogyan fog kilépni a bejárati ajtón.

– Ideges vagy – állapította meg Nate. – Ez természetes most, hogy visszamész ennyi kihagyás után.

Megrázta a fejét és megpróbált mosolyogni, az ajkába harapott, ahogyan odalépett a férjéhez, aki épp elzárta a főzőlapot.

– Hiányozni fogsz, kisember – súgta a fia meleg hajába, hosszú puszit nyomott a fejére, nem akaródzott elhúzódnia tőle.

Nem kellene idegesnek lennie. Szerette a munkáját. Bobby érkezéséig a Morris & Wood volt az élete. Ennek ellenére úgy érezte, minden esély megvan rá, hogy felforduljon a gyomra. Hogy sokkal könnyebb lenne, ha felhívná Harryt, és elhalasztaná a visszatérését. Csak egy héttel. Egyetlen pluszhét, és biztosan jobban érezné magát.

De osztottak-szoroztak, és most, hogy már nem kapja az anyasági támogatás teljes összegét, csak Laura fizetésére támaszkodva tudják fizetni a jelzálogot, amit nagy lelkesen felvettek öt évvel ezelőtt, amikor Harry Woodnak kezdett dolgozni. Bobby érkezésekor mindketten tudták, hogy Laura lesz az, aki teljes állásban visszamegy dolgozni, mert még ha nem is veszik figyelembe, hogy jelentősen többet keresett, mint a férje, akkor is ő volt az, akinek volt karrierje, és aki sosem tudta volna elképzelni az életét a munkája nélkül.

Nate mosolygott.

– Le fogod nyűgözni őket. Mint mindig.

– Elfogult vagy.

– Tudom, hogy az vagyok, de azt is tudom, hogy milyen zseniális vagy. Különösen, hogy mennyit dolgoztál, hogy felkészülj – tette hozzá, a táskájából kikandikáló laptopja felé intve. – Olyan lesz, mintha el se jöttél volna.

– Talán – válaszolta, miközben Bobbyt bámulta. Sosem hitte, hogy ez ilyen érzés lesz. Még akkor sem, amikor az utóbbi hat hónapban a nap huszonnégy órájában egy másik emberi lényről gondoskodott.

De egy dologban igaza volt Nate-nek. Az utóbbi hetekben sok-sok órát töltött azzal, hogy felkészüljön arra, hogy visszatérve újra elmerülhessen a legfontosabb munkáiban. Izgatott volt, hogy újra beszélhet a legfőbb ügyfelével, Coopersszel a nyárra beütemezett televíziós reklámokkal kapcsolatos ötleteiről. Azt tervezték, hogy egy nagyobb összeget fektetnek az új egészséges italuk promóciójába, és Laura alig várta, hogy belevethesse magát a munkába. Egyébként is, egészen biztos, hogy amint kilép a saját emeletén a munkahelyi liftből, el fog múlni az idegessége.

– Csak menj! – mondta neki Nate, majd visszafordult a tűzhelyen levő zabkásához, szedett egy merőkanálnyit, és beleöntötte egy műanyag tálkába.

– Tudod, hogy ez így túl forró lesz – figyelmeztette Laura. – Először le kell hűtened. Nem eheti meg ilyen…

– Tudom! – nevetett Nate.

– Hívj, ha bármi van.

Nate bólintott, miközben oldalra tolta a tálkát, majd megfordult, hogy megcsókolja Laurát.

– Hékás! – Kinyújtotta a kezét, és megcirógatta a nő arcát. – Miért sírsz?

– Nem sírok – húzódott el Laura, felnevetett, és eltolta a kezét. – Csak tudod, hat hónapja egy tapodtat sem mozdultam mellőle.

– Pedig ez a fiatalember és én nagy bulit fogunk ám csapni: amint kiteszed a lábadat, felporszívózzuk a házat, berakunk egy mosást és azután… na azután elmegyünk a parkba.

– Helyesen cselekszem, Nate?

– Igen – fogta meg Laura karját. – Persze hogy helyesen.

A szíve nehéz lett, és elfacsarodott. Hirtelen úgy érezte, mintha a döntés, ami korábban mindig is olyan könnyűnek tűnt, most hirtelen maga alá akarná temetni. Mintha nem lenne más választása. És abban a pillanatban Laura azt kívánta, bárcsak Nate jobban keresne az IT-s munkájával a jelenleginél. Vagy hogy a férjének ugyanolyan nagyra törő ambíciói legyenek, mint neki.

Gyorsan megrázta a fejét, és elhessentette a gondolatot. Ha jobban belegondolt, semmit nem akart megváltoztatni Nate-ben. Különbözőek voltak, és jól is volt ez így. Laura sokszor szeretett volna olyan lenni, mint ő, és pillanatok alatt vacsorapartit rendezni, nem pedig már-már tehernek érezni, amikor váratlan vendég csenget az ajtón. De nem ilyen típus volt. Inkább olyan, aki akkor volt a legelégedettebb, amikor összeszedett és szervezett volt. Amikor több kliens ügyeit is hatékonyan tudta irányítani, Laura kivirágzott. Ezért érezte úgy, hogy lelke egy darabját hátrahagyja aznap, amikor kisétált a Morris & Wood ajtaján, hogy megkezdje szülési szabadságát. És mélyen legbelül, amikor felidézte ezeket az emlékeket, arra gondolt, milyen jó lesz újra megtalálni azt a darabot.

De ennek ellenére is, a rá-rátörő izgatott bizsergésbe aggodalom vegyült, amikor rápillantott a fiára, és azt mondta Nate-nek, hogy korán fog hazaérni.

– Legalábbis elég korán ahhoz, hogy megvacsoráztassam és megfürdessem…

Nate elvigyorodott.

– Tedd, amit tenned kell ezen az első napon. Jössz, amikor jössz.

– Nem, hazaérek időben – nézett élesen a férjére. – Haza akarok érni.

– Ez remek! – Nate továbbra is mosolygott. – Alig várjuk, hogy újra lássunk.

Persze valószínűleg nem hitt neki, mivel régen csak nagyon ritkán ért haza hét óra előtt, de be fogja bizonyítani, hogy téved. Nem fogja hagyni, hogy a munkája elvegye az időt a családjától. Biztosra vette, hogy mindkettővel boldogul majd, annak ellenére, amit a többi anyuka mondott a szülői támogató csoportban.

Félresöpörte az aggályaikat, amikor egy beszélgetés során mellékesen megemlítette, hogy vissza fog menni dolgozni. Legszívesebben letörölte volna Chrissie képéről azt az elborzadt arckifejezést. Nem mintha meglepődött volna Chrissie reakcióján, akinek mindenről megvolt a véleménye a hascsikarástól az elválasztáson keresztül a szoptatás abbahagyásának megfelelő időpontjáig. De egyikük sem akart visszamenni teljes állásba dolgozni. Még Nancy is azt mondta, hogy csak három napot vállalna, ha egyikük otthonról is tudna dolgozni. És nyilvánvaló volt, hogy egyiküknek sem fordult meg a fejében, hogy akár vissza is mehetnének, mielőtt letelik az egy év.

Laura jól tudta, hogy mit gondolnak róla. Hogy biztosan nem akar időt tölteni a fiával. Természetesen egy árva szóval sem mondták, de pontosan tudta, hogy mire utalnak az állandóan záporozó kérdéseik arról, hogy nem fog-e hiányozni neki a fia.

De igen, hiányozni fog. Miért, mit gondoltak vajon? Hogy egy francos robot? A szíve kettéhasadt, pedig még ki sem tette a lábát otthonról.

Laurának magyarázkodnia kellett a többi nőnek a csoportban, újra és újra, és bár ők mindvégig úgy tettek, mintha nem ítélkeznének felette, azért biztosan megtették. Legalábbis így érezte.

– Amint beérsz az irodába, minden rendben lesz – biztatta Nate, amikor mögé lépett és átadott neki egy termoszt. – Koffeinmentes tea.

Laura felsóhajtott.

– Csodás vagy, ugye tudod?

– Tudom. Most menj. Nem akarsz a visszatérésed első napján elkésni. Majd írj rám, és mondd el, hogy megy – kérte, miközben megcsókolta, és elsétált. – Máris hiányzol.

Laura intett, de nem bírt visszanézni.

A Morris & Wood irodái a Lymington folyóra és a túloldalon levő kikötőre néztek. Idilli helyszín volt. Laura alig hitt a szerencséjének, amikor öt évvel ezelőtt Harry Wood kiterjesztette a sikeres reklámügynökségét délre. Már sokkal korábban hallott a londoni ügynökségről, még azelőtt, hogy az első terveket beadták volna az önkormányzathoz. Azon kevesek közé tartozott, akik bíztak abban, hogy ez a beruházás létrejön, mert elképesztő lehetőség volt számára, hogy egy ilyen rangos reklámügynökségnél dolgozhat, ami történetesen szinte házhoz jött. Látszólag minden jó munkalehetőség Londonban volt, és Laura csak az idejét pazarolta egy kis családi cégnél, ahol keményen dolgoztak, hogy izgalmas ügyfeleket szerezzenek, de nem igazán jártak sikerrel.

Érdeklődéssel követte a híreket a tervekről, és amikor zöld utat kaptak, buzgón figyelte az építkezést, és azonnal beadta a jelentkezését, amint megneszelte, hogy Harry munkaerőt toboroz.

Laura sosem gondolkodott el rajta, vajon miért hozza Harry a cégét ide, délre – nem is különösebben érdekelte. Csak abban bízott, hogy kaphat nála egy állást. Remélni sem merte, hogy Harry ilyen hamar fel fog figyelni a tehetségére, és egy éven belül előlépteti, majd újabb két év elteltével ismét, s így végül vezetői beosztásba kerül.

Az utóbbi öt év volt a legjobb egész életében, és a vezetőségi tagság azt jelentette, hogy Nate-tel végre ki tudtak költözni a bérelt lakásukból, hogy vegyenek egy három hálószobás házat a külvárosban. Harry adott neki lehetőséget minderre, és ezt nem fogja elfelejteni soha.

Azon a napon, amikor kiderült, hogy állapotos, kicsit meghasadt a szíve. Ez egy olyan dolog volt, amit soha senkinek sem vallott be, különösen nem Nate-nek, de aznap reggel munkába menet, a vécépapírba csomagolt és a táskája mélyére rejtett terhességi teszttel az agya leghátsó zugába száműzte a hírt. Pontosan tudta, milyen szörnyű, hogy az első gondolata az volt, hogy ott kell majd hagynia az állását.

A munkahelyén öt hónapig senkinek nem szólt, hogy várandós. De azon a ponton arra a következtetésre jutott, hogy a karrierje nem fog szükségszerűen csorbát szenvedni, és hogy egy rövid pihenő nem a világvége. És mire eljött az ideje, hogy szabadságra menjen, Laura roppant izgatott volt, hogy gyermeke fog születni.

A visszatérése reggelén Laura felment a harmadik emeletre a lifttel, közben pedig mardosta a bűntudat, és minden porcikájába bekúszott, hogy akkor régen nem volt végtelenül boldog a gondolattól, hogy Bobby meg fog születni. A legelső reakciója nem a határtalan öröm volt, és ezen már sohasem fog tudni változtatni. Mióta a fia megszületett, újra és újra emlékeztette magát erre, és ránézve a fia ragyogó arcára, rosszul volt attól, hogy valaha is így érzett. Meggyőzte magát, hogy egy nap majd megfizet azokért a kezdeti érzésekért. Hogy talán meg sem érdemli, hogy anya legyen, és majd történni fog valami, hogy helyrehozza a dolgokat.

Azt mondani, hogy a szülés óta kissé szétesett, egészen enyhe kifejezés volt, gondolta Laura, miközben várta, hogy kinyíljon a lift ajtaja. Amikor ez végre megtörtént, kilépett a folyosóra, a gyomrában még mindig ugyanazzal az idegességgel. Olyan egyszerű lenne hátat fordítani és visszamenni a földszintre, hazavezetni, ölébe venni a fiát, és azt mondani a férjének, hogy neki kell visszatérnie a munkahelyére.

De tudta, hogy sosem tenné meg.

Laura nyugtalanul nézett körül az emeleten. Még nem volt nyolc óra, és még csak páran voltak bent, elmélyülten dolgoztak. A hidegvíz-automata mögötti falat átfestették, a tőle jobbra elhelyezkedő asztalokat pedig átrendezték szabálytalan szögeket bezáró csillag alakzatba. Eltűnt a soros elrendezés, ahonnan rá lehetett látni a padlótól a mennyezetig érő, a folyóra néző ablakokra.

Meresztgette a szemét, hátha meglátja, hogy az asztala még mindig ugyanott van-e, ahol volt, pont Harry üvegfalú irodája előtt, az emelet távolabbi végén. Vagy talán elmozdították? Nem látta onnan, ahol állt, de megvolt rá az esély, hogy valaki átköltöztette máshova, míg nem volt itt, hogy megvédje magát.

Laura máris érezte, ahogy kimelegszik az idegességtől a rá váró beszélgetéseknek már a gondolatára is, és hirtelen rájött, hogy mennyivel nehezebb lesz visszaszoknia, mint ahogyan valaha is elképzelte.

Nem lepődött meg, hogy a balra levő bemutatótáblákra új reklámtervek kerültek, amelyeket ő még nem látott, de azért elszorult a szíve. Hat hónappal ezelőtt ezeknek több mint a fele az ő saját munkája volt, de most egyiket sem ismerte fel azon az egyetlenegyen kívül, az alsó sarokban, amellyel ő és a cég díjat nyertek.

Azt mantrázta magában, hogy meg tudja csinálni, miközben az iroda felé lépdelt, és azt kívánta, bárcsak legalább egy ember felnézne a munkájából, és felismerné őt, hogy megtörhesse a csendet. Henrietta James volt az első, aki előbukkant, a mosdók felől jött, és egy pillanatra megállt, amikor meglátta Laurát.

Henrietta arca széles mosolyra húzódott, vetett egy pillantást Laura asztala felé, majd felé fordult, és hangosan üdvözölte.

– Hát visszatértél!

– Vissza – válaszolta Laura, követve a nő pillantását abba az irányba, ahol az asztalának kellene lennie, bár még mindig nem látta onnan, ahol állt.

– Szent ég! – kiáltotta Henrietta. – Nem hiszem el, milyen gyorsan eltelt ez a hat hónap!

– Tudom – mondta Laura, mert a nő még mindig mosolygott rá. Eléggé kedvelte Henriettát, mindig jól végezte a munkáját, és keményen dolgozott még akkor is, ha Laura sokszor türelmetlenkedett és bosszankodott, míg arra várt, hogy Henrietta befejezze a beszélgetést valakivel a hétvégéjéről, mielőtt visszaült volna az asztalához, hogy elvégezze a munkát, amire Laurának sürgősen szüksége volt. Néha muszáj volt leállítania őt.

– Szóval, milyennek látod az életet anyaként? – érdeklődött Henrietta. – Átalussza az éjszakát?

– Már átaludta – válaszolta Laura –, de mostanában nem sokszor – mosolygott, hogy azt sugallja, ez nem nagy ügy, pedig igenis megszenvedték a dolgot Nate-tel.

– És milyen volt otthagyni őt ma reggel? – folytatta Henrietta, rátapintva ezzel a kényes pontra.

– Rendben ment – mondta Laura, bár amikor látta, hogy Henrietta felhúzza a szemöldökét, elgondolkodott rajta, hogy ez volt-e a jó válasz. Talán most kellett volna tennie egy lépést az irodában dolgozó nők felé. Végtére is ő és Henrietta is anyák voltak. El kellett volna mondania az igazat, hogy az volt a legnehezebb dolog, amit valaha is tett, hogy otthon hagyta Bobbyt?

De nem igazán tetszett neki az ötlet, hogy kitárja a szívét, ezért inkább így szólt:

– Nos, oda kellene mennem a helyemre.

Henrietta bólintott és félrelépett. Laura látta a szemében a hitetlenkedést, hogy ilyen gyorsan lerázta őt. A gondolatai azonnal visszatértek Nate-hez, és eldöntötte, hogy mindjárt fel is hívja. A szíve belesajdult, jobban, mint azt korábban bármikor hitte. Kihúzta magát, és Harry irodája felé indult, abba az irányba, ahol reményei szerint az asztala még mindig állt.

Ahogy közelebb ért, Laura rögtön megkönnyebbült, amikor meglátta, hogy az asztal ott van, ahol mindig is volt – aztán rájött, hogy ez valaki másnak a helye. Valakinek, akinek élénk rózsaszín ceruzatartója van és Gucci kézitáskája, aki egy szürke kardigánt terített Laura székére, és akinek a monitora fölött valamilyen furcsa okból kifolyólag még mindig karácsonyi papírfüzér függött, habár már március harmadik hete volt.

Még mielőtt az asztalánál ülő nő megfordult volna, Laura tudta, hogy Mia Anderson az, akit kutyafuttában felvett, hogy helyettesítse a szülési szabadsága alatt. Gondolatai visszaröppentek az interjúra, és arra, ahogyan Mia bólogatott, miközben Laura kérdései záporoztak rá, és hogy milyen hálás volt, hogy lehetőséget kapott rá, hogy néhány hónapra a helyébe lépjen.

És mégis ez a nő ma itt ül előtte, nyilvánvalóan jól berendezkedett, és bár Laura valószínűleg számíthatott volna rá, hogy Mia még itt lesz, azt egy percig sem hitte volna, hogy így fogja látni, az ő székében ülve, mintha csak az övé lenne.